Ukážka z elektronickej knihy

© Pavel Dvořák 2002

© photography Jakub Dvořák

© design Pergamen (Juraj Demovič, Jakub Dvořák, Juraj Vontorčík)

Vedecký redaktor doc. PhDr. Václav Furmánek, DrSc.

Zodpovedná redaktorka Viera Švenková

Register Zdenka Oškerová

Výber obrázkov Agnesa Somorovská a Gejza Kendy

Vydavateľstvo Rak Budmerice

Vydanie I. Budmerice 2002

Sadzba a litografie Garamond, s. r. o., Trnava

Vytlačili Tlačiarne BB, s. r. o., Banská Bystrica

Kniha vyšla s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

ISBN 80 – 85501 – 22 – 8

EAN 9788085501223

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Nádherné bronzy boli prvým upozornením

že naši dávni predkovia neboli bedári hodní poľutovania,

že aj oni mali svoj zlatý vek, ktorý sa stratil kdesi v nenávratne.

Na obrázku diadém z Liptovských Sliačov

Barón Hoenning sa vracia

(Prológ)

S barónom Hoenningom som sa po prvý raz stretol pred takmer tridsiatimi rokmi pri písaní knihy o pravekých lovcoch. V Slovenských dejinách z roku 1947 (v prvej časti Slovensko v praveku) som natrafil na zaujímavú stať: už na prvý pohľad zavoňala človečinou. Autor kapitoly Diluviálny človek na Slovensku prof. Josef Skutil písal o barónovi Emilovi Friedrichovi Johannesovi Hoenningovi O’Carroll, archeológovi, ktorý s úspechom hľadal stopy po pravekých lovcov (diluviálnych ľuďoch, ako sa v tom čase hovorilo). Na pripojenej fotografii bol zaujímavý muž: hladký účes zastrihnutý podľa módy, vysokánske mysliteľské čelo, pekná, bradou ozdobená tvár nad polotvrdým golierom, švihácky klinček v gombíkovej dierke fazónky, príjemný úsmev, široké plecia, ktoré svedčili o chlapisku (neskôr som objavil barónovu korešpondenciu a dočítal som sa, že mal v tom čase 106 kíl).

Už na prvý pohľad nevšedný človek – s nevšedným osudom, ako som zistil neskôr. Barón Hoenning bol Hannoverčan, ktorý sa na začiatku 19. storočia usadil na Považí ako statkár a šľachtic neoplývajúci bohatstvom. Aj slávny sa stal až po smrti. Písal o ňom nielen Skutil, ale aj Holuby, Kmeť, Rizner, Halaša, Medvecký, Janšák, Eisner, Dobiáš, Budinský-Krička, Beninger, Pieta a mnohí ďalší. Lenže vždy to boli len zmienky, niekedy dokonca nepravdy. Ja sám som desať rokov chodil po jeho stopách, no vždy mi unikali rozhodujúce veci, najmä z osobného života, ktorý akoby zahaľovalo akési tajomstvo, až som napokon nevydržal a v spolupráci s vtedy veľmi slávnym Jaroslavom Dietlom som začal písať scenár k filmu Barón. Lenže uprostred práce Dietl náhle zomrel a ja som musel scenár dokončiť sám. Nebolo to ktovieaké dielo, hraný film má svoje zákonitosti, vyžaduje veci, o ktorých som nemal ani potuchy, ale svoje vykonal: minimálne to, že som po prvý raz výrazným spôsobom zverejnil svoj záujem o hoenningovskú problematiku.

Napokon, film sa dočkal prinajmenšom desiatich repríz, takže to s ním azda nebolo celkom najhoršie.

Barónov príbeh som potom spracoval ako seriál v týždenníku Nové slovo, tam získal kontúry ucelenej práce, ktoré som stále spresňoval, a tak som sa napokon o niekoľko rokov neskôr mohol obrátiť na púchovského primátora Alexandra Formánka, či by Púchov nemal záujem podieľať sa na vydaní knihy o barónovi Hoenningovi. Súhlasil, prísľúbil, že moju žiadosť odporučí mestskému zastupiteľstvu, a hneď ma aj vyzval, aby som pomohol s výstavou Barón Hoenning a púchovská kultúra, ktorú mesto práve pripravovalo ako základ budúceho múzea.

Výstava sa vydarila, hovorilo sa o nej, písalo v novinách a jedného dňa sa z môjho telefónu ozvalo:

— Grüß Gott. Hier ist Baron Hoenning…

Barón Hoenning pri aparáte! Zo začiatku som si myslel, že si zo mňa ktosi strieľa, ale potom sa ukázalo, že sa mi skutočne ozval barón Hoenning, barónov pravnuk Ján, naozajstný aristokrat s dlhým rodokmeňom a menom Johann de Nepomuk Carl Erkinger Berthold Maria Jaroslav Georg Pius Johann Don Bosco Konrad de Parzham Ailred, pán na bavorskom hrade Sünching, majiteľ rozľahlých polí a lesov, a práve posledná okolnosť ho priviedla na Slovensko. Hľadal u nás lesných robotníkov, a našiel stopu po svojom predkovi, ktorý sa z nejasných dôvodov takmer vytratil z povedomia rodiny.

O krátky čas za mnou pricestoval aj s rodinným archivárom Michaelom Rennerom a plným kufrom starých fotografií a listov, medziiným aj listov Andreja Kmeťa, Pavla Zocha a ďalších učebnicových priezvisk. A tak sa zrodila kniha Podivný barón s podtitulom Kniha o nevšednom osude baróna Emila Friedricha Johannesa Hoenninga O’Carroll, ktorá vyšla aj po nemecky, keď sa ukázalo, že tajomný predok patrí medzi najvýznamnejších príslušníkov hoenningovského rodu. Strávil som nad ňou pätnásť rokov, ale nebol to stratený čas. Barónov život mi pomohol pochopiť ľudí 19. storočia, ktorí sa museli vyrovnať so zistením, že človek má minulosť divošskú, ba ešte horšiu. Uvedomil som si, ako neoddeliteľne je osobný život človeka zviazaný s jeho prácou, jeho objavmi, ako sme všetci, či si to uvedomujeme, alebo nie, či sa nám to dokonca páči, alebo nie, predmetom i podmetom dejín, ako dejiny formujú nás a my dejiny, a uvedomil som si aj to, ako sa veci a názory môžu zmeniť v priebehu jedného ľudského života, ba aj za kratší čas.

Barón Hoenning sa preslávil objavmi na Púchovskej skale, nápadnom bielom brale, ktoré kedysi kraľovalo nad krajinou. Púchovská skala je, žiaľ, absolútnou minulosťou, začali z nej ťažiť kameň, až ju úplne zničili, nezvýšilo z nej nič, ostala iba Hoenningova kresba v atlase, v ktorom opísal svoje vykopávky a ktorý po barónovej smrti kúpil Andrej Kmeť. Je uložený v Slovenskom národnom múzeu v Martine, ako si zaslúži, pretože Púchovská skala zachytáva naozaj niečo z kroniky ľudstva, aj so zápisom o živote paleolitických lovcov, s dielňou na obrábanie jeleních a sobích parohov, so stovkami narezaných a nalámaných kusov parohoviny, niektorých celkom jasne opracovaných ľudskou rukou. Barón napísal, že na Púchovskej skale táborili diluviálni kočovní lovci, ktorí sa na večnej púti za zverou orientovali podľa takýchto prírodných monumentov.

Slovo dilúvium značí potopa, a barón to bral doslovne. Ak hovoril o diluviálnych ľuďoch, myslel na predpotopných ľudí. Je totiž takmer symbolické, že barón Hoenning sa narodil v roku 1833, v tom istom roku totiž britský geológ Charles Lyell vydal dielo Základy geológie, v ktorom dokázal, že Zem sa ustavične vyvíja, a to na základe tých istých síl, aké pôsobia aj dnes. Bol to obrovský objav, rozbil predstavu o nemennosti sveta, o tom, že je stále taký, ako ho stvoril Boh. Lyell za svoje objavy dostal titul lorda, veď až do jeho čias sa dejiny ľudstva delili na dve časti oddelené biblickou potopou, katastrofou, ktorá ostrým rezom odčlenila súčasné od diluviálneho, predpotopného, vyhynutého, fosílneho.

Aj barón veril na potopu: predmety, ktoré objavil na Púchovskej skale, ľudia vraj odhodili alebo stratili pri panickom úteku pred povodňovou vlnou. Dnes taká predstava vyzerá naivne, ale v barónových časoch bola úplne bežná. Je síce pravda, že v tom čase sa už vedelo aj o dobe ľadovej, napokon aj tú objavil Lyell. Barón predpokladal, že časť Európy zalialo mrazivé more s plávajúcimi ľadovcami, lenže to bola zasa len katastrofa, preto pripúšťal, že na Púchovskej skale možno nenašiel stopy po potope sveta, ale dobe ľadovej. Písal ju však s otáznikom. K objavu doby ľadovej, dlhému obdobiu chladu, ktoré človeka nezahubilo, ale v ňom žil a vyvíjal sa, bolo ešte veľmi ďaleko. Až dlho po barónovej smrti sa ukázalo, že ide o systém opakujúcich sa ľadových a medziľadových dôb.

Barónovi však nešlo o dilúvium, ale o diluviálnych ľudí, a aj tí majú svoju históriu. Na jej začiatku stojí švédsky prírodovedec Carl Linné. Takmer sto rokov pred barónovým narodením, už v roku 1735 vypracoval dodnes platnú sústavu prírody. Zahrnul do nej aj človeka, čím po prvý raz mu vzal korunu pána tvorstva. Linné tvrdil, že ešte v 17. a 18. storočí žil v Malajzii Homo troglodytus, napoly človek, napoly zviera. Na prvý pohľad to vyzerá na námornícku fantáziu, rozprávku na spôsob Tarzana či Mauglího, ale je to dôležitá okolnosť. Ešte sa k nej vrátim.

Barón mal iba štrnásť rokov, keď sa odohral ďalší zlomový objav. Francúzsky colník (riaditeľ colnej správy) a amatérsky archeológ Jacques Boucher de Perthes po desaťročia trvajúcej práci nazbieral vo Francúzsku v naplaveninách rieky Somma kamenné nástroje lovcov premiešané s kosťami vyhynutých zvierat, čím dokázal existenciu diluviálnych ľudí, lovcov, ktorí žili v tom istom čase ako dnes už nejestvujúce zvieratá a spolu s nimi našli svoj koniec pri potope sveta. Vedci to zo začiatku odmietali ako nezmysel – ľudia a mamuty predsa nemohli žiť odrazu! Iba potom, keď k Somme pricestoval Lyell a Perthesovu domnienku potvrdil, začala sa honba na diluviálneho človeka.

Malý Emil mal v tom čase celkom iné starosti. Dospel, dal sa na vojnu, stal sa dôstojníkom, oženil sa, dočkal sa prvých detí, dvoch dcér. Na archeológiu ešte ani nemyslel, a tak sa azda ani nedozvedel, že nemecký stredoškolský profesor Fuhlrott pripísal primitívnu lebku, objavenú v jaskyni v Neandertale, predchodcovi dnešného človeka, ktorého ľudstvo prijalo síce s odporom, ale napokon sa muselo so svojím divým predkom – pračlovekom zmieriť.

Keď mal barón Hoenning 26 rokov, vystúpil anglický prírodovedec Charles Darwin s vývojovou teóriou, podľa ktorej sa vyvíjajú nielen zvieratá, ale aj ľudia. Zrodili sa zo zvieracích predkov, medzi človekom a zvieraťom muselo teda čosi byť, akýsi medzistupeň a Darwinovi stúpenci, niekedy revolučnejší ako ich majster, sa dali do hľadania. Ktosi sa rozpamätal na Linného troglodytov; možno sa teda kdesi v džungliach, pralesoch alebo v horách ešte skrývajú ako živé skameneniny. Iní tvrdili, že je to hlúposť, lebo zvieratá žijú v nás, v neprebádaných zákutiach nášho mozgu, a tak napríklad idiotizmus nie je vrodená duševná choroba, ale atavizmus, dedičstvo po zvieracích predkoch, rovnako ako kostrč, ktorú máme všetci, alebo nadmerné ochlpenie. Ďalší bádatelia všetko postavili na archeológii, našich predkov vraj treba vykopať spod zeme, a ako sa neskôr ukázalo, mali pravdu. Ešte predtým, ako sa to stalo, nemecký biológ, univerzitný profesor Ernest Haeckel prechodný stupeň pomenoval Pithecanthropus alalus (opičí človek neschopný reči). Vysmievali ho a prezývali Affenprofesorom, opičím profesorom.

Barón Hoenning bol v tom čase ešte vždy ďaleko od archeológie: opustil armádu, presťahoval sa na Slovensko, vo Vaske pri Púchove si postavil panský dom a v ňom sa dočkal synov Otta a Jána. Bol vášnivým hráčom a poľovníkom, ale aj tak som si nie istý, či vzal na vedomie, že práve v tom čase sa lovecká éra ľudských dejín všeobecne prijala. Prestala byť doménou prírodovedcov, jej výskumu sa ujala aj archeológia. V roku 1865 britský historik John Lubbock rozdelil dovtedy jednotnú dobu kamennú na dve časti, na staršiu, paleolit, a mladšiu dobu kamennú, neolit, a o sedem rokov neskôr vypracoval francúzsky bádateľ Gabriel Mortillet prvý systém delenia paleolitu na niekoľko vývojových stupňov. Lenže to nebola história, obaja bádatelia delili kamenné nástroje, kým ich výrobca, človek, zostával záhadou. Záhadou s magickou príchuťou, o to magickejšou, že vlastne všetko, čo sa dovtedy našlo, pochádzalo z jaskýň. Zdalo sa, že Linného troglodyti, jaskynní ľudia, boli realitou.

V roku 1888 sa barón Hoenning presťahoval do Púchova a bez toho, aby to chcel a tušil, zapojil sa do budovania obrazu slovenských dejín. Celkom náhodou sa oboznámil s nádhernými mečmi z doby bronzovej objavenými na Púchovskej skale, pokúsil sa nájsť ďalšie, a tým už doživotne prepadol archeológii. Bol to cudzinec, Nemec, Hannoverčan, ale nežil vo vzduchoprázdne. Býval na Slovensku, získal si slovenských priateľov a prostredníctvom nich začal chápať ťažké národné postavenie Slovákov. Takto písal 10. decembra 1888 svojmu najdôvernejšiemu priateľovi Ľudovítovi Holubymu:

„Nedám sa botanikou odviesť od archeológie, lebo jedno aj druhé sa dá robiť odrazu. Dejiny sú napokon prírodopisom človeka. A súčasná maďarizácia je tiež prírodný úkaz. Nepoznám nijaký prípad, aby sa niekde dialo čosi podobné. Ak by si Židia menili mená na Schwarzfy, Weissfy, Rottfy, ešte by som nemal námietok, ale meniť ich na Szilányi, Szitányi, Zimányi, to je až príliš originálne. Chápem, že ste roztrpčený pre maďarský diktát ohľadom pomaďarčovania mien obcí.“

Neviem, či chápal všetko, je však isté, že sa pokúšal nájsť údajný Púchovský hrad, a tak azda pochopil aj to, že najväčším problémom Slovákov sú dejiny. Sotva ich vnímal ako celok, vyhranený národ – Slováci boli preňho Holuby, Púchovčania, obyvatelia Vasky, Trenčania, Martinčania. Inak sa to napokon v jeho časoch ani nedalo. No možno sa zamyslel nad tým, ako je možné, že si dali vziať dejiny, dokonca nezriedka sa ich odriekli aj sami (napokon, veď to sa deje dodnes, nie je málo tých, čo uhorskú časť slovenských dejín výslovne odmietajú). Neviem ani ja, prečo sa to stalo, azda preto, lebo história národa sa stotožňovala s históriou štátu, čo vôbec nie je to isté. Je špecifickým javom slovenských dejín, že sa vždy odohrávali v širšom kontexte mnohonárodnostného štátu, tak to bolo ešte sto rokov po barónovej smrti, ale to neznamená, že nejestvujú. Iba si vyžadujú iný pohľad. Triezvy a pokojný pohľad bez národnostnej, politickej a akejkoľvek inej zaujatosti. Aj preto je pre Slovákov osobitne dôležitý anonymný pravek, ktorý napríklad autor Dějín národa českého v Čechách a na Moravě František Palacký chápal len ako trochu kurióznu predohru k dejinám českej štátnosti.

Niekedy sa hovorí o zmysle dejín. Dejiny nemôžu mať zmysel, rovnako ako nemá zmysel čas, jednoducho plynú. Rozhodne má však zmysel ich skúmanie a v slovenských pomeroch bez dejín štátnosti je úlohou historikov zapĺňať dejiny udalosťami a ľuďmi (pravda, nie umelými modlami, ako sa často deje, keď sa priezvisko povýši na symbol, lebo je to jednoducho falošné; naozaj netreba zabúdať, že úlohou dejepisu je skôr pochopiť a vysvetliť než hodnotiť).

Nie je to jednoduché. Keďže Slovensko nemalo svoju štátnosť, nemalo politické, ale len etnické hranice, ktoré nebývajú dosť určité a navyše sa menia, čo sa v staršej minulosti nedá sledovať, a to veľmi výrazne komplikuje chápanie slovenskej histórie. Čo je však ešte horšie, história sa často obracala proti Slovákom, stávala sa bičom, ktorým sa trestalo národné sebavedomie. Delila národy na historické a tie ostatné, bez histórie, a teda aj bez nárokov na čokoľvek. Nie je to teda náhoda, ak je historické vedomie Slovákov nízke. V revolučných časoch 1848 – 1849 odporoval ktorýsi sedliak Jozefovi Miloslavovi Hurbanovi, s nadšením volajúcemu do boja za národnú slobodu, že prečo by si vraj mal pre jazyk dať strieľať do brucha. A ako píše Ferdinand Peroutka v prvom zväzku diela Budování státu, v roku 1919 dostávali sčítací komisári na východnom Slovensku pri zisťovaní národnosti takúto odpoveď: — Hutorim po slovensky i po maďarsky. — A keď sa spýtali priamo na národnosť, či sa dotyčný cíti ako Maďar alebo Slovák, najčastejšie sa dozvedeli: — A to šicko jedno. — Azda však nezáleží na tom, čo tí ľudia hovorili, dôležité je, že boli a zostali Slovákmi, a tak je povinnosťou historikov, aby im vyšli v ústrety a zbavili ich predstavy, že dejiny sú len panské huncútstvo.

No nielen to, barón Hoenning a jeho pravnuk sú dôkazom, že práve mnohonárodnosť štátov, v ktorých Slováci žili, vytvárala mosty, a mnohé z nich stoja dodnes. Stačí ich pozametať a môžu sa nanovo používať. V čase, keď som písal knihu o podivnom barónovi, sa v politike (no nie iba v nej) skloňovalo heslo Európa. Práve dejiny najlepšie dokazujú, že Slováci do nej vždy patrili a patria dodnes.

A barón Hoenning sa podľa toho správal, hoci mal aj iné starosti. Boli to zložité časy. Spor o ľadovú dobu sa ešte neuzavrel, vývojové teórie mali nezmieriteľných odporcov, súvekosť ľudí s mamutmi sa považovala za vylúčenú a aj uhorský diluviálny človek sa stal predmetom mnohých debát: jedni ho chceli objaviť, iní to už vopred vylučovali a nejestvoval argument, ktorý by ich presvedčil o opaku. V roku 1871 vykopali v Liskovskej jaskyni pri Ružomberku pod vrstvou sintru primitívnu lebku. O tri roky neskôr objavil Matej Badányi nástroje diluviálnych ľudí v jaskyni Aksamitka v Pieninách. V roku 1879 našiel Samuel Roth vo Veľkej ružínskej jaskyni ohnisko a pri ňom kosti fosílnych zvierat. Všetkých a aj mnohých ďalších odmietli. Nespravodlivo. Lebka z Liskovskej jaskyne mohla byť dokonca neandertálska; už sa to, žiaľ, zistiť nedá, zhorela za druhej svetovej vojny počas bojov o Budapešť. Medzi Badányiho nálezmi sa pri revízii v roku 1954 našiel hrot zo sobieho parohu. Pravosť Rothovho ohniska sa potvrdila tridsať rokov po smrti objaviteľa a diskusia o „uhorskom diluviálnom človeku“ sa skončila fakticky až vtedy, keď už Uhorsko nejestvovalo a aj slovo diluviálny stratilo svoj pôvodný „predpotopný“ zmysel. No v Hoenningových časoch otázka súvekosti ľudí a mamutov rozdelila vedecký svet.

V severomoravskom Předmostí u Přerova sa našli kosti stoviek, hádam aj tisícok mamutov. Moravskí bádatelia medzi nimi objavili kamenné nástroje. Dánsky bádateľ Japetus Steenstrup, ktorý v roku 1883 Předmostí navštívil, to ako dôkaz súvekosti odmietol. Až ľudia z čias sobov vraj objavili čriedu mamutov, ktorá dávno predtým zahynula v snehovej víchrici: zmrznuté zvieratá využívali tak ako súčasní Jakuti na Sibíri, ktorí mamutím mäsom kŕmia psov a kly predávajú priekupníkom. Karel Jaroslav Maška absurdnú predstavu odmietol a odpovedal skutočne impozantne: už nasledujúci rok objavil nielen nástroje, ale aj samých lovcov mamutov, hromadný hrob, najväčší na svete, a potom spolu s ďalšími bádateľmi aj sošky, ktoré vyrobili, dodnes vrchol paleolitického umenia.

Pochybnosť má celosvetovú platnosť. Holandský lekár Eugen Dubois sa rozpamätal na Linného troglodytov, vstúpil do armády, dal sa odveliť do Indonézie a v rokoch 1891 – 1893 objavil pri rieke Solo v Trinile na Jáve kus čeľuste, dva zuby a stehennú kosť, ktorá nepatrila človeku ani zvieraťu. Rozhodne však svedčila o vzpriamenej chôdzi. Dubois bol presvedčený, že našiel chýbajúci „prechodný stupeň“ a nazval ho Pithecanthropus erectus, opičí človek vzpriamený. V zásade sa nemýlil, nadišla chvíľa, aby sa tentoraz profesor Haeckel vysmieval zo svojich oponentov, lenže v roku 1895 podrobili niektorí bádatelia pitekantropa takej zdrvujúcej kritike, že sa ho sám Dubois zriekol a k svojej myšlienke sa nevrátil ani potom, keď vývoj človeka zo zvieracích predkov potvrdili aj ďalšie nálezy.

Krátko predtým objavil barón Hoenning na Púchovskej skale táborisko lovcov sobov (a azda aj mamutov), ktoré mohlo uzavrieť akademickú diskusiu o uhorskom diluviálnom človeku, ale neuzavrelo: jeho paleolitickým nálezom sa nevenovala nijaká pozornosť. A vlastne sa ani nemohla, väčšiu časť barónovej zbierky kúpilo múzeum vo Viedni, lebo tamojších odborníkov zaujali efektné nálezy z doby bronzovej a rímskej. Zvyšok zbierky kúpil po barónovej smrti Andrej Kmeť pre budúce Národné múzeum v Martine. Ani tam „diluviálne“ nálezy nikoho neupútali. Skutil videl, že ešte po tridsiatich rokoch boli parohy (aj parohy sobov) zamazané od blata a nahádzané na jednej hŕbe. Je takmer nepochopiteľné a neuveriteľné, ako mohli Hoenningove diluviálne púchovské nálezy upadnúť do úplného zabudnutia, hoci mnohé mladšie, najmä germánske pamiatky z Púchova boli v literatúre vcelku dosť známe.

Rozhodne to nebola barónova chyba. Počínal si veľmi zdatne a rozlišoval aj pôdne vrstvy. V „diluviálnom“ íle objavil polámané kosti väčších cicavcov, kus kosti mamuta, takmer metrové rebro, ktoré pripísal veľkej rybe (veď išlo o potopu), dokonca aj ľudský zub! Prvý kostrový objav človeka zo staršej doby kamennej na Slovensku! Na ďalší, a dodnes jestvujú len dva alebo tri, bolo treba čakať desiatky rokov. V máji 1889 našiel v íle dokonca celú ľudskú kostru s hlavou jeleňa pri nohách. Jedinečného nálezu sa však zriekol a správne ho zaradil do doby bronzovej. Aj to svedčí o barónovej veľkosti a prezieravosti, lebo mladší bádatelia o niekoľko desaťročí povýšili púchovské nálezy na kľúč, otvorili ním zvláštne historické obdobie, púchovskú kultúru, ktorá vyriešila problém zániku naddunajských Keltov. A Kelti, to už je svetová história, vďaka barónovi Hoenningovi s osobitnou slovenskou kapitolou.

Záver barónovho života poznačili choroby. V roku 1892 dostal ťažký zápal pohrudnice, ďalší rok týfus a už nikdy celkom nevyzdravel. Vo svojom poslednom liste z 28. júla 1894 napísal priateľovi Ľudovítovi Holubymu, že schudol takmer tridsať kíl. O sedem týždňov, 15. septembra 1894 zomrel. Mohol sa dočkať slávy objaviteľa uhorského, a teda aj slovenského paleolitu, namiesto toho upadol do zabudnutia. Treba však pripomenúť inú vec: počas jeho života, a ten nebol dlhý, teda za jediný ľudský život sa názory na svet celkom prevrátili, lebo do kolísky dostal Lyellove Základy geológie a do hrobu Duboisovho pitekantropa.

Chodím často na stretnutia s čitateľmi, pre spisovateľa značia to isté ako pre herca diváci. Neraz sa ma pýtajú na baróna Hoenninga a vtedy zvyčajne odpovedám, že zo začiatku, pred tridsiatimi rokmi, mi pripomínal môjho milovaného otca, dnes si už sám pripadám ako „podivný barón“. A tak je to aj s touto knihou. Je výsledkom práce tridsiatich rokov, počas ktorých som o najstaršej histórii napísal desať kníh a nakrútil sto dokumentárnych filmov. Táto kniha je ich sumár obohatený tým najdôležitejším zistením: všetko sa odohráva v čase a priestore, ale história dokonca v troch časoch. Jeden je čas skutočnej histórie, druhý čas jej objavu a ten tretí je individuálny čas každého z nás, ktorý v nás tiká ako časovaná bomba. Nič nepochopíme, ak túto skutočnosť pustíme zo zreteľa. A tak je to aj s priestorom histórie. Odohráva sa na obrovskom území neodmysliteľných súvislostí. Už spomenutý Dubois našiel kosti pitekantropa v Indonézii, Darwin zbieral doklady o vývojovej teórii až v Amerike, neolitickú revolúciu, o ktorej ešte len bude reč, objavil Vere Gordon Childe, rodák z Austrálie, a na všetky tieto skutočnosti sa neodmysliteľne viažu aj najstaršie dejiny Slovenska. A poznanie histórie, to už vôbec nemá hraníc. Vlastne len tretí rozmer priestoru, podobný na čas tikajúci v našom tele a vedomí, môžeme ako-tak ovplyvniť: uzavrieť ho do lastúry predpojatosti alebo naopak, nechať ho voľný, slobodný a nad ním sa potom vznášať (niekedy azda aj na krídlach fantázie) už len preto, lebo z nadhľadu je všetko jasnejšie i krajšie.

Portrét baróna Hoenninga v Skutilovej knihe

Chvíľa, ktorá odštartovala čas hoenningovského príbehu: najstaršia známa fotografia baróna (na obrázku v strede medzi svojimi súrodencami)

Barón Hoenning junior s manželkou pri hrobe púchovského pradeda

Dva dni po telefonickom rozhovore, ktorý zavŕšil desaťročné pátranie: Johann Hoenning (v strede) so svojím archivárom na návšteve Vasky (vľavo autor)

Obrovská spona z Krivoklátu. Azda nám pomôže pochopiť nadšenie, ktoré sa zmocnilo baróna po návšteve u slúžneho

Koniec ukážky