FARÁR MARIÁN KUFFA

Boh za teba bojuje do poslednej chvíle

(v rozhovore s Martinom Ližičiarom)

Elektronická kniha

FARÁR MARIÁN KUFFA

Boh za teba bojuje do poslednej chvíle

(v rozhovore s Martinom Ližičiarom)

© BeneMedia

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Spoluautor a redakčné spracovanie © Martin Ližičiar

Fotografie © Ing. Matúš Hasil

Jazyková korektúra © PhDr. Alžbeta Mráková

Grafická úprava a sadzba © BcA. Milan Pleva

Tlač: Alfa print, s.r.o.

Prvé vydanie (2017)

192+8 strán

ISBN 978-80-972587-2-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Milujte ľudí takých, akí sú,

čím menej si to zaslúžia, tým viac ich milujte. Nemilujte ich podľa veľkosti ich zásluh, ale podľa veľkosti ich potrieb!

1.

Bol som veľmi

živé dieťa

Veľmi rozumiem slabým ľuďom a Boh si ma pre nich chystal. Tí, ktorí sú úplne najslabší, sú moji a patria mne.

Ťažká otázka na úvod: (úsmev) Ako sa vlastne voláte? Hovoria vám Maroš aj Marián…

Už od malého decka ma vždy volali Maroš. Myslel som si, že ma tak aj krstili, až neskôr som sa dozvedel, že som Marián.

Mama bola Mária, otec mal dve mená: Ján Karol. Keďže starší brat bol Ján a mňa čakali ako dievčatko, mal som byť po mame Mária. Ako chlapec som dostal meno Marián.

Ste tiež vianočným darčekom – narodený na Štedrý deň.

Chlapci mi hovoria takto: „Farár, meniny máš 25. marca…“ Vtedy je Zvestovanie, teda malé Vianoce, a Ježiš prišiel na svet neviditeľne do lona Panny Márie. Keď raz budem pápežom, urobím tento deň prikázaným sviatkom. (úsmev).

Pokračujem: Narodeniny mám na Vianoce – dve hodiny pred Ježiškom – o desiatej večer. Ako tridsaťročný som išiel do seminára, za diakona ma vysvätili, keď som mal tridsaťtri rokov.

A chlapi vždy dodajú: „Farár, ty by si mal na Veľký piatok zomrieť a bolo by to všetko v poriadku.“ Hovorím, že Pán Boh má veľký zmysel pre humor, tak sa potom všetci nasmejete.

Odkiaľ pochádzate?

Z Kežmarku, som rodený Kežmarčan. Bolo nás päť súrodencov, šieste dieťa zomrelo, mamka mala spontánny potrat.

Akým dieťaťom ste boli vy?

(Dlhý smiech): Živým. Vždy som bol veľmi živý. Zo všetkých súrodencov som však bol – môžem povedať – najslabší. Moji bratia všetko vyhrávali, vždy sa chválili, že boli v triede najsilnejší a najrýchlejší.

Ja som bol vždy maličký, a aj preto ma dedko uprednostňoval. Volával ma Marko. Veľmi miloval kone – to bolo jeho – a lásku ku koňom mám od neho.

Bol to jednoduchý muž a často mi hovoril o náboženských veciach – napríklad mi dal šoférovať koňa a pritom vysvetľoval jednoduché veci z Biblie. Tie zložitejšie nie veľmi vedel, ale podstatné bolo, že hovoril o Bohu.

Ako deti sme sa ho napríklad pýtali, ako mohlo sedem chudých kráv zožrať tie tučné?! Veď kravy predsa mäso nežerú… (smiech)

Dedo nás tiež učil pesničky. Doteraz mi v ušiach znie: Srdce moje láskou žiari…

Čiže mal vo vašom živote veľmi dôležité miesto?

Určite áno.

A čo vaša babka?

Moja babka bola úplne perfektná žena. Dobrá žena veľa dokáže. Pamätám si, ako sme raz betónovali a všetci chlapi aj s nami deťmi sme prišli v bagančiach na večeru. Babka nás obsluhovala, ani pol slova nepovedala a nemiešala sa do našej debaty. Iba chodila hore-dole s knedľami, mäsom, kávou. A za stolom sedeli murári a my pomocníci.

Takú perfektnú atmosféru tam vytvorila. Muž si praje, aby ho žena obsluhovala. Nie preto, že mu navarí – najesť sa môže aj v bufete. Ale preto, lebo je to od ženy uznanie: Vážim si ťa, že si muž, a tiež za to, čo ako muž robíš.

Jeden murár začal hovoriť dvojzmyselné reči a stačilo, aby babka zdvihla pohľad od misy, nebolo treba viac nič povedať. Jeden pohľad od babky a ten murár sa skoro utopil v polievke. Takú autoritu mala. A tým, že bola milosrdná, pohostinná a láskavá, bola tá autorita prirodzená. Muž je hlava rodiny a žena vytvára teplo domova.

Na čo kľúčové si ešte spomínate z detstva?

Keď som mal minulý rok chrípku, veľa som ležal a premýšľal o svojom detstve. Spomenul som si na taký ozdobný pohár, na ktorom som bol odfotený s bratom – obaja sme boli v jasliach na kolobežkách.

Brat mal z toho obdobia ešte jednu fotografiu a na nej napísané: „Už sa nepocikávam…“ To bolo u brata.

U vás to bolo inak?

Ja som sa pocikával celé jasle, celú škôlku a – až teraz to po rokoch vidím – aj celú základnú školu. Viem pochopiť tie deti, ktoré sa pomočujú a viem, aký stres si zažijú. Celú noc som musel tajne sušiť periny a nemohol som sa priznať, lebo som sa bál, že ma vysmejú. Robil som to tak, aby súrodenci na nič neprišli a do školy som chodil ráno nervózny a nevyspatý.

Čo však bolo na tom najzaujímavejšie a najzvláštnejšie? Moja mama. Tŕpol som, že na to príde, že to vyzradí celej rodine, že ma vykričia a vysmejú. Večer som si išiel postielať a pozerám, plachta nie je zožltnutá, ale čisto biela. Bolo mi hneď jasné, že ju mama počas dňa prezliekla.

Hoci som čakal, kedy to povie nahlas, moja mama o tom nikdy nehovorila. Bol to prejav mimoriadneho milosrdenstva. Nikdy v živote neprezradila ani slovo, ani keď sme sedeli všetci spolu pri raňajkách či večeri.

Nehovorili ste o tom spolu ani potom neskôr, v dospelosti?

Nikdy v živote. A nikdy som sa jej ani nepýtal. Predstavte si, že by to mama prezradila pred súrodencami či spolužiakmi… Možno som dnes už mohol byť alkoholik alebo narkoman.

Nič nepovedala, no rozprávali sme sa očami. Pozrel som sa na ňu, ona na mňa: „Mami, ja ti tak ďakujem za to, že mlčíš. Ani nevieš, ako ťa milujem!“ A mama mi akoby s úsmevom odpovedala: „Aj ja ťa milujem! Viem o tvojom tajomstve, viem o tvojej slabosti. Mám ťa rada!“

Koľko je takých ľudí, čo zápasia so svojou slabosťou a nevedia z nej vyjsť von? Veľmi dobre im rozumiem. Chcel som s tým prestať, ponižovalo ma to, no nevedel som to ukončiť. Ako hrozne druhých zraňuje, keď hovoríme o ich slabostiach.

Pred pár rokmi zrazil otca i mamu kamión – otec to prežil, no mama na následky zranení zomrela. Nikdy sme sa na túto tému viac nerozprávali, teším sa, že to v nebi napravíme. Chcem jej predovšetkým poďakovať za to, že mlčala. V čase, keď som bol ako dospievajúci nenormálne zraniteľný.

Moja matka sa to naučila od Panny Márie. Ona pozná všetky naše slabosti, no nijako nám ich nepripomína.

Kedy sa skončilo to trápenie?

Posledný raz som sa pomočil, keď som išiel na prijímačky na gymnázium. Nikdy som za to Pánu Bohu nenadával, len som sa ho pýtal: „Milý Bože, bude to ešte aj počas gymnázia?“ Už nebolo.

Pán Boh odo mňa odobral túto slabosť. Vďaka tomu teraz veľmi rozumiem slabým ľuďom a Boh si ma pre nich chystal. Tí, ktorí sú úplne najslabší, sú moji a patria mne.

Často sa to deje tak, že práve ťažkosti v našom živote sú prípravou na to, aby sme pomohli a pochopili druhých, ktorí trpia rovnako…

Je to pravda. Môj otec bol agresívny alkoholik. Viem, čo je to celú noc nespať a preplakať, ísť zakrvavený alebo hladný do školy. Poznám to. Veľmi dobre rozumiem vďaka tomu alkoholikom.

Môj otec bol „tvrďas“, mama bola zasa veľmi jemná. Dnes potrebujem obidve školy. Pán Boh sa nikdy nepomýlil, že mi dal takýchto rodičov. Keby som mal iba matkinu školu, pri tej jemnosti by ma moji chlapci zabili. Keby som mal iba otcovu školu, tak by som pozabíjal ja ich. Pán Boh mi dal kúštik z otca a kúštik z matky.

Na čo si ešte spomínate z detstva?

Na jednu situáciu v škôlke. Boli sme v ten deň veľmi živí, niečo som povystrájal s ďalšími chlapcami a dodnes si pamätám, ako nás učiteľka potrestala.

Na záchode nás povyzliekala a nechala nás stáť nahých na schodíku a potom zavolala dievčatá. Bol to veľmi krutý trest. Dodnes mám pred očami, ako na nás ukazovali, ako sa smiali a my sme ich videli akoby cez igelit – so slzami v očiach – a nič sme nemohli urobiť. Bolo to hrozné poníženie a potupenie. Dievčatká sa smiali, učiteľka sa smiala a my sme veľmi plakali.

Ako som si na to minulý rok spomenul, napadlo mi: je Rok Božieho milosrdenstva. Odpustil si vôbec tej učiteľke? Môj Bože, ona bola už dosť stará, keď nás učila, teraz je už isto mŕtva. Možno sa trápi v očistci. Okamžite jej odpúšťam. Hneď jej posielam odpustenie.

Čo sa dialo potom?

Poobede prišla mama a ja som na učiteľku ukazoval prstom: „Mami, tamtú učiteľku nemám rád…“ Rýchlo ma chytila za prst: „Neukazuj, Maroško… Prečo ju nemáš rád?“ „Urobila nám zle!“ Nevedel som to sformulovať ani vysvetliť. Iba som opakoval: „Mami, ja ju nemám rád…“

Objala ma so slovami: „Maroško, ale ja ťa mám rada, ja ťa milujem!“ Otočil som sa na mamku, dal som jej pusu a naraz bola rana na srdci zahojená.

Inokedy nás zasa strihali. Robili to tak, že vytvorili zo stoličiek ohrádku, aby sme neušli a brali nás po jednom ako baránkov. Hrozne to bolelo, strihali nás ručne. Bolo to ponižujúce, navyše holič bol pripitý. A dostrihal nás „na blbečkov“.

Keď poobede znova prišla mama, sťažoval som sa jej: „Mama, pozri, ako nás doriadili…“ „Kto, Maroško?“ „Taký ujo.“ Mama ma objala a povedala: „Maroško, pre mňa si ty najkrajší!“ Oni nás zohavili a potupili, moja matka ma milovala takého, akým som práve bol. Rana sa znova zacelila, dal som jej pusu a bolo to vybavené.

A ako je to dnes? Dnes ma nevyzlečú donaha – keď to už urobili v škôlke a na vojne –, dnes ma neostrihajú „na blbečka“, dnes mi pošliapu dôstojnosť. Povedia a vymyslia si také veci, že až pozerám, ako je to možné. Dnes urobia zo mňa karikatúru a roznesú ma po novinách.

Čo tým myslíte?

Na Slovensku máme päť civilných súdov: okresný, krajský, najvyšší, špecializovaný a ústavný. Na všetkých som už bol, na všetkých na mňa zle rozprávali, neprehral som však ani jeden súdny proces. Už ma nebaví ani vyhrávať. Na piatich civilných súdoch som bol, bol som aj na cirkevnom.

(Dlhé ticho)… Toľko poníženia a potupy, čo som si zažil za posledných päť rokov, som doteraz nezažil. Nikdy nebudem brýzgať na Cirkev. Je to božsko-ľudská ustanovizeň, božská časť je vždy svätá, tá ľudská je hriešna. Preto nebrýzgam ani na cirkevný súd, ale ani na tých, ktorí ma krivo obviňujú.

Raz som sudkyni povedal: „Pani doktorka, dajte tie papiere bokom. Za celý čas, čo som v Žakovciach, som ani jeden súdny proces neprehral. Za čo ma dnes súdite? Ak som pre túto spoločnosť škodcom, treba ma zavrieť na doživotie, lebo ja sa už nezmením.

Na konci pojednávania sa ma pýtate, či ľutujem, ale na začiatku som vám povedal, že neľutujem. Som nebezpečný recidivista? A ak robím dobro, za čo ma dnes súdite?“ Rozplakala sa a zavolala aj ďalších sudcov. Bolo to pred Vianocami.

Jeden z nich mal kožené čižmy a ako frajer si ich vyložil na stôl. Založil ruky, akoby chcel povedať: „Čo mi tu môže nejaký farár hovoriť?“

Sudkyňa sa obrátila na mňa: „Pán farár, hovorte!“ „Čo mám hovoriť, pani sudkyňa?“ „Čokoľvek,“ vysvetlila mi. Začal som hovoriť o nás, našom živote, ako si žijeme. Sudca v čižmách si dal dole zo stola nohy, stôl utrel vreckovkou a povedal: „Prepáčte, pán farár!“ Zobral klobúk a tam na mieste urobil pre nás zbierku.

Rozmýšľali ste nad tým, prečo sú tí ľudia proti vám?

Tento biskup (ukazuje na obraz biskupa Tondru na stene) mi povedal: „Vieš, Maroško, oni ti závidia.“ „Kto, pán biskup?“ „Bol by si prekvapený, kto…“

Neskúmal som kto, ale chcel som utiecť do Afriky. Biskup mi však na to povedal: „Nikam nechoď. Tu je tvoja Afrika!“

Ako to bolo s Pánom Ježišom? Keď začal byť na začiatku svojho účinkovania populárny, Nazaretčania sa tešili. „Paráda, je to náš rodák, z Nazareta!“ hovorili. Nenormálne sa tešili. Ešte aj robil zázraky.

Dokedy sa tešili a radovali? Dovtedy, kým ich nenapomenul. Tak je to aj v mojom prípade.

Čo tým myslíte?

Keďže robíme projekty v sociálnej sfére, sme v kontakte aj s úradníkmi, s ktorými spolupracujeme. Raz nás zavolal jeden vyšší úradník na sedenie, kde bol aj jeho zástupca, dosť ctižiadostivý človek.

Hneď ma začal zvelebovať: „Vy pán farár, keď zomriete, dajú vás na oltár. Hneď vás tam dajú…,“ prízvukoval. Vychvaľoval ma dovtedy, kým ma nenapomenul. Konal nečestne, zneužil na to svoju autoritu.

Vtedy som si spomenul na Pána Ježiša. Tento úradník ma vytisol až na oltár, aby ma mohol z tej výšky zhodiť až na zem. Ak máme spĺňať prorocký úrad, ktorý sme dostali v krste, musíme sa spoliehať na to, že nás mnohí vyhodia do výšky len preto, aby nás mohli zhodiť dolu.

Prorok nie je ten, čo predpovedá, ale ten, kto ohlasuje Božiu vôľu. Proroka možno znevážiť, ale proroctvo ostáva.

Mnohí mi už povedali: „Marián, odíď z Cirkvi!“ Hovorím im: „Nie! Ten, čo našiel poklad, našiel ho na roli. Roľa bola kamenistá, tŕnistá a neplodná. Všetci si mysleli, že je hlupák, on však bol múdry, lebo s roľou kúpil aj poklad v nej ukrytý. Cirkev je taká roľa, ktorá ma svoje nedostatky. Božský prvok je vždy svätý, ľudský je nedokonalý. Je to roľa kamenistá, tŕnistá a s mnohými chybami, ale ukrýva poklad.“

Aký poklad?

Eucharistiu. Tú mimo Cirkvi nemáš, ak odídeš, stratil si poklad. My chceme byť súčasťou Cirkvi, no musíme trpezlivo a trpezlivo druhým vysvetľovať mnohé veci.

Keď si spomeniete na základnú školu, čo máte pred očami?

Aj tam som bol „živák“. (úsmev) Nebol som ukážkový typ, často som bol v kúte, veľa som vystrájal pánu farárovi na náboženstve. Vôbec si nepamätám, čo nás učil, ale pamätám si, že bol až neskutočne dobrý. Vždy, keď ma dával do kúta, nechápal som, ako môže byť ku mne taký dobrý.

Keď som bol väčší, stal sa mojím spovedníkom, boli sme fantastickí kamaráti. Veľa mi dal do kňazstva.

Aké je jeho meno?

Pán farár Pataky. Bol u nás kedysi kaplánom. Už toľkokrát som ho odprosoval za to, čo som mu povystrájal a on vždy len povie: „V poriadku.“ Poznal ma najlepšie, vedel ma vždy usmerniť, aj keď som bol neskôr v seminári.

Vďaka nemu som začal miništrovať.

Ako sa to stalo?

Súvisí to so žabami. (úsmev) Mama hovorila, že svätého Petra vzal Ježiš od rýb. Mňa zasa od žiab, lebo sme často chytávali žaby. (smiech) Niekedy som aj v nedeľu meškával do kostola, lebo sme pri žabách stratili pojem o čase. Dakedy som padol do žabincov a rýchlo som takýto špinavý utekal priamo do kostola, lebo nebolo času sa ísť prezliecť.

Nikto vám nič nevyčítal?

Raz ma videl takého špinavého práve náš pán farár Pataky. „Ako sa voláš?“ spýtal sa ma. „Maroš.“ Hovorí mi: „Maroš, počkaj tu chvíľu!“ Pomyslel som si: Asi ide po nejakú palicu alebo remeň. Ako odišiel, rýchlo som si napľul do rúk a aspoň narýchlo som si ich nahrubo vyčistil. On odišiel na faru, doniesol lavór a mydlo: „Maroš, poď sem! Umy sa!“

Keď som sa poumýval, dal mi obliecť miništrantské šaty – červené. Bolo to v máji, no keďže mal veľa miništrantov (50 a možno aj viac) poobliekal im, čo mal, neriešil liturgické farby. Bol som taký malý šprtko.

Po omši som prišiel domov a hovorím mame: „Mami, ja som miništroval!“ Mama skoro padla z nôh. „Čo si robil?“ „To je také, že stojíš pri oltári,“ vysvetľoval som jej, akoby nevedela, čo je to miništrovanie. Mama vedela, len ja som nevedel. (smiech)

Moja mama sa dokázala cez všetko premodliť. Vďaka matke našiel otec cestu späť a prestal piť. Vďaka nej sa naša rodina nerozpadla. Vďaka matke som kňazom.

Ostatní vo vás v detstve videli kňaza?

Všetci si mysleli, že farárom bude môj brat, ktorý mal na náboženstve jednotky, kým ja som bol lajdák a ako pubertiak som neskutočne veľa vystrájal.

Čo sa dialo ďalej?

Čo sa stalo?

Vedel, že vás tu nájde?