Don Róbert Flamík

Denník stopára

O dobrých ľuďoch, ktorých stretávam ako kňaz

Elektronická kniha

Denník stopára

O dobrých ľuďoch, ktorých stretávam ako kňaz

Don Róbert Flamík

© BeneMedia

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná,

uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná

(elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho

písomného súhlasu vydavateľa.

Autor © Don Róbert Flamík SDB

Obálka a ilustrácia © Mgr. art. Juraj Martiška

Jazyková korektúra © PhDr. Alžbeta Mráková

Grafická úprava a sadzba © BcA. Milan Pleva

Tlač: Alfa print, s. r. o.

Prvé vydanie (2019)

176 strán

ISBN 978-80-99907-04-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Dotyky neba na cestách necestách

Prečo stopovanie? Už ani sám poriadne neviem. Najprv to voňalo dobrodružstvom, adrenalínom, zaujímavými cestami a stretnutiami… Potom možno to bola provokácia sebe samému, vyjsť zo seba, zariskovať, skúsiť niečo iné v sebe nájsť… potom – a to sa mi možno stalo podstatou – na chvíľu cítiť blízkosť neznámeho človeka ako svojho blížneho, ktorý gestom služby ukázal lásku. Obyčajne neobyčajnú lásku. Vo všednosti a nevšednosti cesty. Akoby zjavenie. Boží dotyk. Pero Umelca, ktoré v čase kreslí ťahmi večnosti na listoch očakávania a túžby… Teraz už toľko nestopujem. Zlenivel som. Chýba mi však tá vôňa ciest do neznáma s príbehmi bez predvídateľnosti… Ale ten čas tam na tých cestách spolu s toľkými rôznymi ľuďmi mi bol nesmiernym darom. Milosťou. Prekvapením. Darom. A voči daru túžim byť otvorený. A tak čakám. Na cestu. Na niekoho, kto možno bude rád tráviť trocha času pri „spovedi“ s rozhrešením od kňaza stopára. Pokoj s vami. +

Don Róbert Flamík

01

S každým sa zhováraj tak, aby si sa stal jeho priateľom

Každý z nás vie, aký dôležitý je dar priateľstva. Je to nesmierne dobro mať niekoho, komu na nás záleží, pre koho máme cenu a koho i my vieme oceniť. O tom bol pre mňa i celý včerajší deň.

Ráno som sa vybral na púť do Rajeckej Lesnej. Keď púť, tak pešo alebo stopom. Mal som možnosť vyskúšať si oboje. Vo vrecku zopár drobných, Sväté písmo, ruženec… a istota, že tam prídem.

Prvý stop bol mimoriadne milý pán, ktorý mi zaželal šťastnú cestu, keď som mu povedal, kam idem.

S manželským párom, ktorý ma zobral ako druhý, sme rozprávali o dobre, o tom, že to má zmysel, že sa nemáme dať odradiť zlom. Manžel, ktorý mi na rovinu povedal, že je neveriaci, keď som im prezradil, že som katolícky kňaz salezián, bol veľmi potešený z nášho stretnutia i rozhovorov…

„Vy mi pripadáte ako novodobí rytieri.“ Toto vo mne zostalo z jeho slov… Na konci sme si podali ruky a pozval som ich na kávu ku nám.

Tretí stop bol veľmi zvláštny. Sedeli sme v aute dvaja kňazi.

Na mieste v Rajeckej Lesnej to bol čas modlitby, ticha, reflexie… Samozrejme, i dobrej kávy s palacinkami. A hlavne veľkého pokoja. To miesto ho priam vyžaruje…

Cesta späť. Opäť veľmi zvláštna. Už keď som tam na ceste stál takmer polhodinku, zastavil mi parádny Mercedes (v takom aute som ešte nesedel…) a začali sme rozprávať s Romanom, ktorý v ňom sedel:

„Tak čo, zo žúrky?“

„Ale nie, robil som si jednu púť, som katolícky kňaz.“

„Aha…“

A super debata celú cestu. Adrenalín, drogy, deti, život… dobro.

To všetko bola jedna púť do Rajeckej Lesnej. Plno dobra v dobrých ľuďoch.

Ďakujem vám, priatelia.

02

Milované deti schopné lásky

Zažil som to včera, keď som stopom putoval ku svojim rodičom. Každé jedno stretnutie mi dalo pocítiť veľkosť toho, čo značí „byť milovaný“, ale i „môcť milovať“.

Vyrážal som z Hradišťa. Tam ma zobrala jedna pani, ktorá hneď vytušila, že som kňaz. Veľmi dobre sa nám spolu rozprávalo. Podelila sa so mnou o to, ako prežívali Vianoce a ako zo svojich peňazí dávala núdznejším… Druhý priateľ šofér ma zobral až do Trenčína. Vyložil ma až tam, kam som potreboval ísť. Bez mnohých slov, ale s veľkým srdcom pomáhal.

Pani, ktorá ma viezla do Nového Mesta nad Váhom, mi rozprávala o svojom manželovi, ktorý leží v nemocnici s nádormi na mozgu. Bolo cítiť to, ako sa veľmi ľúbia. Bolo mi ich ľúto a modlil som sa za nich.

Starší pár, ktorý ma viezol z Nového Mesta až na Starú Turú, boli šťastní dôchodcovia na starej škodovke. „Máme pre koho žiť.“ Mysleli tým svoje vnúčatá… a ich hrkútanie v neodmysliteľnom kopaničiarskom nárečí bolo ohromným relaxom pre dušu.

Zo Starej Turej až do Senice sme rozprávali s mužom, ktorého vášňou sú hory, a hlavne medvede. Nepije, nefajčí. Má rodinu a sny. Len čo má trošku času, berie termosku, mapy, horkú čokoládu… (a ešte čosi, to som už zabudol) a ide do Tatier.

Posledný stop až do Holíča bol s mužom, ktorý mal za sebou 900 kilometrov. Prešiel celé Slovensko. Na tvári však pokoj a dobrotu. „Všetci ideme domov.“ To bola veta, ktorá ma zaujala…

Ďakujem vám, milí priatelia. Boli ste nablízku. Dáva mi to pocítiť, že Boh nám do cesty posiela ľudí, ktorí nás majú radi i ľudí, ktorých my môžeme mať radi a asi o tom je život.

Želám pekné dni.

03

A ktorý deň nie je pekný?

Túto otázku mi položil starší pán, ktorý ma bral z Rajeckej Lesnej do Nitrianskeho Pravna, keď som sa včera vracal domov z púte k Mamine. Dovoľte mi, práve dnes, keď uložíme telo jedného nášho drahého mladého do zeme, pozastaviť sa nad jeho otázkou a pozrieť sa aj kúsok ďalej…

Ktorý deň?

Dalo by sa povedať takmer každé ráno: dnešok.

Keď som sa v piatok dozvedel, čo sa stalo, že si tragicky zahynul, prišlo mi to nesmierne ľúto. Chcel som plakať. Hneď som išiel do kostola k Mamke a prosil som za teba Božie milosrdenstvo, aby ťa prijalo k sebe. Poslal som prosby o modlitbu niekoľkým svojim drahým blízkym. Stavali sme rebrík… Ten, po ktorom ťa Mamička zobrala k sebe. Tak veľmi si tam chcel ísť! A teraz si doma…

Prečo píšem s takou istotou o tebe, drahý Juraj? Zakladám si na svojom sebavedomí (je dosť nízke…), či múdrosti (viem, že nič neviem by bolo teraz na mieste…), či viere (verím, pomôž mojej nevere… to sedí), alebo na čom?

Včera medzi Kľakom a Fačkovom kráčajúc hore, nechávajúc na seba padať vločky snehu, som sa modlil: „Pane, verím, že mi pošleš nejaké auto, ktoré ma hodí do Rajeckej Lesnej ku Mamine.“ Vtom asi o 3 – 4 sekundy (skôr som to meral pocitovo než časovo) zastavili hneď dve. Nastúpil som do toho druhého. (Inak v živote mi nezastavili naraz dve autá… dar…) Začali sme sa rozprávať: „Som katolícky kňaz, salezián, rehoľník, pracujem s mládežou. Občas potrebujem ticho a modlitbu, a tak som sa vybral na púť k Mamke.“ Rozhovor pokračoval ďalej a tento milý pán mi cestou hore na Fačkov hovoril o smrti svojich dvoch drahých blízkych, o tom, ako sa prišli s ním rozlúčiť, o tom, ako verí, že smrťou sa len začína Život, o tom, že kto dobre žije a koná dobro, bude žiť…Veriaci, kresťan katolík, priateľ a hlavne Človek, muž, ktorý pomohol mne, môjmu kamarátovi, po ceste vyťahoval auto z priekopy, bez hrubého slova…bez smútku, bez znechutenia… Verí a miluje…

Jurko, preto verím, že si tam hore. Preto verím. Lebo ty si miloval a konal dobro. Ty si veril toľkým a túžil si po ich šťastí. Neverím, že sa to tým, čo urobíme dnes (predpokladám s množstvom sĺz, najmä od tvojich najdrahších, myslite na nich, prosím…), skončí. Neverím…

Láska, prijmi ho k sebe… a toľkých iných… Verím ti.

Tvoj kňaz.

04

O vyprázdnení srdca alebo o vrcholoch a priepastiach…

„Duchovný život je oveľa bohatší,“ hovoril mi mladý podnikateľ, ktorý ma zobral do svojej audiny, keď som stál zmrznutý pri ceste na jednu horu. Netušil som, že tých vrcholov zdolám viac…

„Aj ja som stopoval, svojho času… Raz si pamätám, ako nás z Mníchova zobral jeden chlapík. Celú cestu počúval naplno Jacksona. A my dvaja pankáči s čírami vzadu v aute… Bol čudný.“

Takto sme sa „rozkecali“.

„A čo ty vlastne robíš?“ Klasická otázka, pri ktorej mám vždy trošku trému… (priznám sa).

A po pravdivej odpovedi, že som salezián vychovávateľ a kňaz, sme zrazu išli hlbšie…

„Každý deň sa naháňam za tými materiálnymi vecami. Nebaví ma to. Duchovný život je oveľa bohatší.“

Veta, ktorá vo mne zostala, keď som sa brodil v snehu hore na Veľký Inovec. Sám v tom veľkom tichu, v modlitbe a v úsilí byť pravdivý pred NÍM i pred sebou… Som naozaj nositeľom tohto bohatstva? Tohto skutočného života, alebo som len karikatúra JEHO lásky, ktorá sa hrá na niekoho…

Zostáva vo mne veľa nezodpovedaných otázok. Viem, že ma miluje, viem, že tú lásku mi prejavuje i keď si ju vôbec nezasluhujem a viem, že som povinný a túžim ju dávať ďalej.

Tak ako môj priateľ, s ktorým som sa zoznámil skrehnutý na ceste smerom na jeden vrchol a toľkí iní počas včerajšieho dňa…

Ďakujem ti. Drž sa, kamarát… a zasa raz na ceste…

05

Protiklady a protirečenia

„Zoberiem ťa do vozíka?“ opýtal sa ma na výpadovke v Piešťanoch chlapík, ktorý si viezol z Tesca nákup. Cítil som z neho alkohol, cigarety, ale aj oveľa viac. Dobrotu jeho srdca. Taká bola celá moja púť na miesto, ktorého som sa bál…

„Som Martin,“ hovorí mi mladý muž s „blaváckym“ prízvukom neďaleko Chynorian, kam som pešo dokráčal zo Žabokriek.

Debata v aute. Tá klasická otázka typu: čo robíš. Jeho svedectvo o tom, ako mu malému zomrela mamina, o otcovi alkoholikovi, ktorý skončil v delíriu, o tom, že svoju mladosť prepil, prehýril, o tom, ako raz sedel v bare, kam chodil každý deň a obzrel sa dookola na stálych návštevníkov… „Keď som videl tie ich pohľady… nechcel som takto skončiť.“ O tom, ako sa spoznal so svojou partnerkou po návrate z koncertu, kde burácala Metallica. „Tak som ju mal rád, že som sa chcel kvôli nej meniť.“ O jeho šťastí z práce, o malom deväťmesačnom synovi, o jeho vášni pre tvrdú muziku… o jeho odvahe čeliť zlu a robiť dobro…

V Piešťanoch pri pumpe som dostal tú lákavú ponuku ísť na nákupnom vozíku do Trnavy… toto ma celkom potešilo…

Protiklady a protirečenia…