kostelníkova závěť

mirek vostrý

Mirek Vostrý

Kostelníkova závěť

Vydal: Jiří Raichl, Vrábská 2239B, Brandýs n/L, 2020

Vydání první

Elektronická kniha (ePub)

text © Mirek Vostrý

cover © Kateřina Vostrá

ISBN 978-80-88318-17-0

www.pribehy.eu

OBSAH

Kostelníkova závěť      

Stopař      

Krásný mrtvý kluk      

Postavy a situace v příbězích nemají se skutečností pranic společného. Pokud by vám někoho nebo něco připomínaly, autor tím rozhodně nic takového nemyslel. Rovněž tak postoje a názory postav mohou být na hony vzdáleny postojům a názorům autora, i když ten přiznává, že pokud by ho někdy napadlo snažit se o jakoukoli korektnost, zejména politickou, tak radši přestane psát.

KOSTELNÍKOVA ZÁVĚŤ

Sobota 11. října

„Na sny, na ty já nevěřím,“ prohlásil starý pán a upřesnil: „Teda že existujou, to je jasný, mně se taky zdají. Jenomže podle mě nemají žádnej smysl. Takový ty řeči, jako že sny vám můžou něco kloudnýho ukázat nebo vyjevit, kdepak! A navíc, i kdyby k něčemu byly, jako že nejsou, tak nevím, jak vy, mladíku, ale já když se probudím, tak já si nikdy nepamatuju, co se mi zdálo.“

Mluvil mi z duše. Přesně tohle si o snech myslím já. A s tím pamatováním to mám podobně. V tom krátkém okamžiku, kdy je člověk na půl cesty od spánku k bdělosti, si někdy – tedy výjimečně – uvědomuju, že to, co jsem právě prožil, byl sen. A slibuju si, že si to ráno budu pamatovat. Ale stačí, abych se opravdu probral, a už nevím zhola nic.

Posledně to ale bylo jiné. Stalo se to tenhle čtvrtek. Tedy v noci na čtvrtek neboli v době, kterou někdo může považovat za ráno, ale pro mě to je ještě noc. Probudil jsem se před svítáním přímo ze snu. A jako obvykle jsem nevěděl, o čem ten sen byl. Dvě věci jsem si ale tentokrát pamatoval. Pomník padlým, takový, jaký bývá na každé druhé návsi nebo na náměstí. Byl z tmavého leštěného kamene, a na něm zlatým písmem jména a nad nimi československý znak. Druhá věc, která mi v hlavě zůstala, bylo jméno Markvartice a takový nejasný, ale intenzivní pocit, že tam chci jet. Proč, to jsem ani vzdáleně netušil, jen jsem věděl, že ještě před pár vteřinami, když jsem spal, mi to bylo úplně jasné.

Určitě to taky znáte, že po probuzení ze snu, na který si ani trochu nevzpomínáte, ve vás přetrvává určitá nálada nebo něco nepojmenovatelného, jakýsi pozůstatek toho, co se vám zdálo. Někdy to trvá pár minut, někdy o něco déle, ale pokaždé to nenávratně zmizí. Jenže ten můj pocit, že chci jet do Markvartic, nevymizel, a dokonce ani neslábl. Ještě odpoledne jsem se přistihl, jak na to myslím. Tak jsem si řekl: co když na tom něco je, zajedu tam, stejně na víkend nemám žádné plány. Ne, že bych si od toho něco sliboval, ale začal jsem být trochu zvědavý, jestli si na tom místě třeba něco nepřipomenu. Což je samozřejmě nesmysl, ve skutečnosti to tam bude vypadat úplně jinak, a kdoví, jestli tam vůbec mají nějaký pomník.

***

O Markvarticích jsem nikdy neslyšel a musel jsem si je najít na mapě. Dobře, tak si tedy udělám výlet někam za Mladou Boleslav, tam jsem ještě nebyl.

V sobotu ráno jsem na Florenci nastoupil do autobusu.

„Dolní Bousov, prosím.“ Tam se totiž musí přestoupit.

Něco přes hodinu jsem si četl časopis a málem bych byl přejel, ještě že na mě řidič zavolal, že už jsme tu.

Na jedné straně malého pětiúhelníkového náměstí je radnice, na takovéhle městečko dost honosná, a z protější strany vychází ulice, na jejímž začátku stojí kostel, takový docela pěkný, barokní. Podsaditý, s neobvykle nízkou věží, jako by ji někdo zatlačil do střechy kostelní lodi. A kolem kostela trávník, možná bývalý hřbitov. Opravit by potřeboval, pomyslel jsem si, když jsem si všiml opadané omítky, zrezivělých ciferníků bez ručiček a střechy s taškami, které už něco pamatují.

Autobus do Markvartic mi měl jet za nějakých tři čtvrtě hodiny, to jsem si samozřejmě předem našel, ale pro jis-totu jsem se podíval na jízdní řád přímo na té zastávce. Jak se vzápětí ukázalo, nebyl to špatný nápad. Ať už to mělo přijet kdykoli, cedule nalepená pod jízdním řádem mě ujistila, že jestli chci jet do Markvartic, tak bude lepší zkusit to někdy jindy. Na trase je totiž výluka. Vzpomněl jsem si, že před pár dny mluvili ve zprávách o pořádné vichřici, jaká v tomhle ročním období není zrovna běžná. Na mnoha místech popadané stromy, a tak. Železniční tratě a důležité silniční tahy po takové kalamitě vždycky zprovozní za pár hodin, s okreskami si ale v těchhle končinách nejspíš dávají na čas. No co, aspoň jsem to zkusil. Pěšky nějaké čtyři kilometry přes les se tam nepotáhnu, a podruhé už sem taky nepojedu.

Zpáteční spoj mi měl jet až odpoledne, a tak mi nezbývalo, než se trochu projít. Minul jsem hospodu a uklidnilo mě, že vaří. Umřít hladem, to bych nerad, a už vůbec ne v nějakém Bousově. Nejdřív jsem se ale šel podívat zblízka na ten kostel, mám tyhle historické stavby rád, a tenhle podle mě patří k těm architektonicky zajímavěj-ším. Zamířil jsem ke vchodu, že tam třeba bude viset nějaké povídání o historii kostela, jak to často bývá. Než jsem tam ale došel, tak mi zrak zavadil o skupinu stromů stranou od kostela. Otočil jsem to k těm lipám, ani nevím proč. A pod nimi stál pomník, na památku našim padlým ve světové válce. V té první. Hned jsem poznal, že to je on, ten ze snu. Vypadal úplně stejně, i ten znak nahoře tam byl. Jmen tam mohlo být snad dvacet. Začal jsem si je číst. Zahradník Rudolf, Dvořák Jaroslav, Bartoš Josef, ...

***

Kroky za sebou jsem vůbec neslyšel, jak jsem byl zabraný do čtení těch jmen.

„Znáte někoho z nich? Ňákej příbuznej?“ ozvalo se vedle mě.

„Ale ne, jen tak koukám. Mám fůru času, než mi pojede autobus.“

„Taky jsem tenkrát takhle koukal na ten pomník,“ řekl postarší muž. „To asi dělá každej, když sem přijede poprvý. Jste tu poprvý, ne?“

Trochu vytahaný hnědý svetr, světlejší vypelichané manšestráky, příšerně ohmataný tmavozelený klobouk a asi tak dva dny staré bílé strniště na tváři. Prostě důchod-ce, jakého byste na takovémhle minimaloměstě čekali. Určitě žije sám, usoudil jsem podle jeho zevnějšku.

„Zvláštní historie. Myslím to, jak jsem se dostal sem do Bousova. Jestli teď opravdu nemáte co dělat, tak pojďte ke mně na kafe, a já vám povím něco, co by vás třeba mohlo zajímat. To víte, starej osamělej člověk si rád popovídá.“

„Tak pojďte, nebojte se, já nekoušu,“ pobídl mě, když viděl, že neprojevuju patřičné nadšení.

Odhadl to přesně. Ne, že bych si myslel, že kouše, kdoví, jestli má čím, ale že se bojím, na to teda kápnul. Ten děda mi bude do hlavy tlačit věci, co mě vůbec nezajímají, a ještě s ním budu muset pít kafe dávno po trvanlivosti ze zašlého hrnku v jeho nevětrané a nejspíš pořádně zapáchající světnici. Ta představa mě zrovna nelákala, a muselo to na mě být vidět. Nakonec jsem si ale řekl, že jednou snad můžu udělat dobrý skutek, i když toho nejspíš brzo budu litovat.

Zamířili jsme pomalým krokem ulicí, co vede dolů z náměstí, k nízkému domku s předzahrádkou.

Bylo to tak, jak jsem se obával, už zanedbaná zahrada to naznačovala, a uvnitř to nebude lepší. Starý pán otevřel oprýskané dveře, a z místnosti na mě dýchl ten nezaměnitelný zatuchlý vzduch, jaký si tihle starci snad pěstují. Doufám, že umřu dřív, než v tom taky najdu zálibu. Žádný div, že takoví lidé žijí sami, a každá návštěva je pro ně vzácná. Chce to pořádnou odvahu vstoupit do jejich hnízda.

„Nezouvejte se (tak to mě ani nenapadlo, když jsem viděl prošlapaný koberec, který kdysi dávno ztratil barvu, ať už byla jakákoli) a támhle se posaďte,“ ukázal na oprýskanou dřevěnou židli u stolu pokrytého plastovým ubrusem. Tyhle ubrusy znám ze školní jídelny a od té doby se jich bojím, bývají lepkavé.

Sedl jsem si, zatímco on přešel ke sporáku a postavil na kafe. Ze skříňky vyndal hrnek a postavil ho na linku vedle hrnku, který tam už stál. Ten tam je určitě od snídaně a ještě v něm bude ranní lógr. Doufal jsem, že pro mě je ten, co právě vytáhl ze skříňky, i když ani to nevypadalo jako výhra, oba hrnky byly už takhle na dálku stejně nevábné.

Starý pán po celou dobu přípravy kávy neřekl ani slovo. V tom tichu jsem přemýšlel, jak tohle vydržím. Už abych byl pryč. Vtom se ale stalo něco, čemu jsem zpočátku nechtěl věřit. Pár vteřin po tom, co starý pán otevřel plechovku s kávou, ke mně dorazila – vůně kávy! Dokonce bych řekl, vůně dobré kávy. To vůbec nekorespondovalo s ničím, co jsem až doteď viděl, a hlavně cítil kolem sebe.

Zvedl, jsem se, abych kávu donesl na stůl, přece jenom jsem mladší, a míň se mi klepou ruce.

„Jen seďte, mladíku, tohle zvládnu,“ prohlásil rozhodně, vzal hrnky a zamířil ke stolu. Ruce se mu netřásly, možná nebyl tak starý, jak vypadal.

Každá káva voní nejlíp, když se mele, a pak ještě, do-kud je v sypkém stavu. Po zalití to už není ono, a stejně to bylo i s touhle kávou. Ale všechna čest, to, co starý pán přinesl na stůl, patřilo k tomu lepšímu, co jsem kdy z oblasti kávy ochutnal. Zřejmě to je jeho koníček, protože pro takovou kvalitu musí jezdit minimálně do Boleslavi, tady určitě sežene jenom standardní hnědou zeminu s příchutí říčního bahna.

Začínal jsem trochu roztávat a moje rezervovanost polevovala. Skoro jako bych byl zvědavý, co mi ten člověk chce povědět. Co když jeho vyprávění bude, stejně jako ta káva, o několik tříd lepší, než očekávám?

***

„Jak říkám, na sny nevěřím a nepamatuju si je,“ zo-pakoval, když se mi představil jako Antonín Šindelář. „Jenom jednou, bylo to v šestasedmdesátým, to vím přesně, byl ten sen jinej. Úplně jinačí než ty obvyklý slátaniny. Jenomže nakonec se ukázalo, že to je právě jeden z těch nesmyslů, a já vosel jsem tenkrát uvěřil, že by na tom mohlo něco bejt.“

Odmlčel se a tvářil se, jako by jeho mysl právě odcestovala pěkných pár let do minulosti. „No, ale stejně jsem zvědavej, co na to řeknete.“

K tomu jsem se zatím neuměl vyjádřit.

„Já nemám hlavu na počty, víte?“ začal. „Jestli mám bejt upřímnej, tak co se matematiky týče, jsem úplně marnej. Číslice pro mě vždycky byly jako takový cizokrajný ty... hieroglyfy. Ve škole jsem málem propadal z počtů a například telefony jsem si nepamatoval ani v dospělosti. Jedinej, kterej jsem se nakonec naučil, byl ten k mámě do práce, dělala tenkrát na národním výboru. Co přesně, to nevím, prostě úřednice. Věřil byste, že já si dodneška i svoje rodný číslo musím pokaždý přečíst z občanky? Ale tenkrát, v tom šestasedmdesátým jsem se probudil s hlavou plnou čísel. Bylo jich třikrát šest, jako do sportky. Sázel jste někdy sportku? To vsadíte šest čísel a čekáte, jestli je vylosujou. Aspoň některý z nich. Takový žlutý kuličky s číslama se točí v osudí a postupně jich z něj vypadne šest. No, a když máte kliku, tak padnou ty vaše, a vy vyhrajete docela pěkný prachy. Vlastně nepředstavitelný prachy. Nebo o něco míň, to když vylosujou jenom některý z vašich čísel. Znáte to? Ne, vy nesázíte. A když chcete svoji šanci zvýšit, tak jste tenkrát mohl vsadit na jednom lístku třikrát to samý. Dneska už můžete víckrát. Nebo jste napsal do každýho sloupce na tom hracím lístku různý čísla, to je pak pravděpodobnost eště větší,“ trochu nesouvisle vysvětloval a oči mu přitom svítily. Tím svým nadšením mě do svého vyprávění tak vtáhl, že jsem byl zvědavý, jak to dopadlo a kolik vyhrál.

„A já jsem se tenkrát probudil s různejma číslama do všech tří sloupců, chápete? Nikdy předtím jsem nesázel, ale v tu chvíli mi bylo jasný, že vsadit musím. A další věc, která mi v hlavě zůstala po tom snu, bylo takový nepopsatelný, ale neodbytný nutkání, abych to vsadil tam, kde se narodila moje máma. Víte, ona tenkrát byla víc než rok po smrti, nebyla stará, bylo jí jedenasedmdesát, ale skolila ji mrtvice. Tak teda do jejího rodiště že mám jet.“

Tohle mi něco připomínalo. Taky jsem po tom svém snu měl pocit, že mám někam jet.

„Máma o svý minulosti nikdy nemluvila, ani když jsem byl kluk, ani potom. A já jsem se neptal. Teprve když zemřela, tak jsem na úmrtním listě zahlídl to místo, kde se narodila. Jenomže to pro mě nebylo důležitý, víte, já si myslím, že člověk žije teď, a co je pryč, to je pryč. Tak jsem se do toho listu, do toho úmrtního, musel podívat, abych zjistil, kde tu sportku mám vsadit.

Namouduši jsem tenkrát skálopevně věřil, že když to udělám, tak vyhraju a budu strašně bohatej. Vydal jsem se sem, do Dolního Bousova, ale ne jako vy autobusem, sedl jsem na motorák a vystoupil támhle na druhý straně, co je vlakový nádraží. Na náměstí jsem se doptal, kde je ten krámek, co se sází sportka. Vůbec mě nenapadlo, že by tu třeba nemusel bejt, tak jsem si byl jistej. Ale byl tu, a já jsem vsadil. Odjel jsem zase domů a několik dní jsem nemohl pořádně spát, jak jsem byl rozrušenej. A pak jsem se v televizi dozvěděl, že jsem nevyhrál nic. Ani korunu.“

To mě překvapilo. Podle toho, jak to vyprávěl, jsem čekal, že vyhrát musel.

„Byl jsem tím úplně posedlej, tak jsem sem jezdil každej tejden a sázel pořád ty čísla z toho snu. Mohl jsem už tenkrát vědět, že to celý je nesmysl, ale to já ne. Nakonec jsem se rozhodl se sem do Dolního Bousova přestěhovat. Kvůli nějakýmu snu, chápete? Chvíli jsem tu sháněl byt a nakonec mě z národního výboru poslali k tomuhle domku, abych si ho okouknul, že prej je volnej. Tak od tý doby jsem tady. A každej tejden sázím. Vyhrál jsem zhruba tak třicet až padesát korun každej rok, a o hodně víc jsem prosázel. Už za těch čtyřicet let ani nevěřím, že by z toho něco mohlo bejt. Ale přestaňte, a tejden nato padnou všechny vaše čísla, a vy přijdete o milióny, víte, jak to bejvá. To by byl jistojistě můj konec. Tak sázím. Co si o tom myslíte, mladíku? Jsem starej blázen, co? Že je to ale celý divný?“

Že s ním bez výhrad souhlasím, jsem mu říct nechtěl. Vlastně jsem mu svým způsobem rozuměl, taky bych neměl odvahu přestat, když už bych jednou začal.

„Budete se divit, ale já vás naprosto chápu,“ řekl jsem. „Já jsem taky měl takovej neobvyklej sen, a místo abych se na to vykašlal, protože to byl jenom sen, že jo, jsem jel přes půlku Čech až sem, a čekal nevímco.“

Rozloučil jsem se a šel se najíst do té hospody na náměstí. Akorát to stihnu, než mi pojede autobus.

Štěpánská byla průměrná, ale pivo, co mi přinesli, bylo překvapivě lahodné, přímo hladilo na jazyku. Přemýšlel jsem o příběhu pana Šindeláře. Že to je vlastně docela smutné, čtyřicet let takhle na něco čekat a nedočkat se.

Na zastávku jsem přišel deset minut před odjezdem, a jak jsem toho měl plnou hlavu, zašel jsem znova k tomu pomníku. Při pohledu na něj jako by se mi oživil ten můj sen. A najednou mi přišlo zvláštní, že já jsem kvůli snu cestoval do Bousova, abych se dozvěděl něco, co s tím pomníkem vůbec nesouvisí. No samozřejmě, sny přece nemají žádný reálný základ a nic rozumného z nich neplyne. Jenže co když...

Vrátil jsem se a zazvonil na branku. Pan Šindelář překvapeně vykoukl ze dveří: „Copak, něco jste si tu zapomněl?“

„Víte,“ odpověděl jsem váhavě, „ten váš příběh je nato-lik zvláštní, že si říkám, že na tom něco třeba bude. Co když jsem tady proto, abych vám pomohl vyhrát? Zní to jako blbost, ale možná jste, nevím proč, celou tu dobu čekal na mě, abych ty vaše čísla vsadil já.“

Ještě než jsem to dořekl, věděl jsem, že plácám nesmysly. Pan Šindelář se ale zamyslel: „Je to divný, ale mě to chvilku po tom, co jste odešel, taky napadlo. Chcete ty čísla? Já vám je dám, zapište si je, jo?“

Zaskočil mě. „Ale... jenže... jednak to celý je fakt nesmysl a jednak, proč si myslíte, že kdybych něco vyhrál, tak vám to dám? Vždyť mě vůbec neznáte. Víte, co podvodníků chodí ke starým, promiňte, prostě k lidem, jako jste vy, a snaží se z nich vylákat peníze?“

„Mladíku,“ podíval se na mě shovívavě, „kdybyste mi chtěl něco ukrást, tak jste před chvílí měl skvělou příležitost, nemyslíte? A mně, jak jste slyšel, jsou tyhle čísla k ničemu. Klidně vám je dám.“

To mělo logiku. Ale stejně, celá tahle situace byla tak neskutečně absurdní...

„Pojďte dál, já vám to napíšu. Vypadáte sice chytřejší než já, a já vás nechci podceňovat, jenže vosumnáct čísel je vosumnáct čísel.“ Vytáhl ze šuplíku kousek papíru a napsal mi je:

15, 9, 2, 10, 13, 12,

3, 17, 11, 8, 4, 1,

7, 14, 6, 16, 5, 18.

„Víte,“ řekl, když mi podával papír, „já už nevyhraju, ale třeba se to povede vám. Snad budete mít víc štěstí. Co když to tak opravdu má bejt? A klidně si tu výhru nechte, jestli teda ňáká bude. Mně to nejni souzený. Já jsem starej a nic nepotřebuju.“

Na to jsem neměl co říct. Ale slíbil jsem si, že až..., vlastně kdyby..., prostě že mu tu výhru dám. No, tak ne, dám mu půlku, protože na tom snad taky mám nějakou zásluhu. Dobře, dobře, je to trochu silné slovo, sen přece není žádná zásluha, ale ty peníze teď nemám ani já ani on, a jestli třeba přece jen... Začínal jsem se panem Šindelářem cítit jakousi sounáležitost. Jasně, dám mu půlku.

Autobus mi samozřejmě ujel a další měl jet až ráno. Hospoda, která fungovala i jako ubytovací zařízení, měla naštěstí volný pokoj. Přesněji, volné byly všechny tři pokoje. Aby taky ne, tady v Bousově. Zajímalo by mě, kdy tu naposled někdo chtěl přespat.

Od vrchního jsem dostal klíč, a ze všeho nejdřív jsem nahlédl do pokoje, abych měl představu, co mě čeká. Teprve pak jsem šel na chvíli na čerstvý vzduch. Potřeboval jsem si to všechno srovnat v hlavě. I potom v hospodě, kam jsem zašel na pár piv, jsem o tom přemýšlel, ale moudrý jsem z toho nebyl ani trochu. Tak já mám sen, že mám jet do nějakých Markvartic a že tam asi najdu pomník. Žádné další pokyny. Do Markvartic se nedostanu, ale na ten pomník narazím v Bousově. A nejenom na pomník, i na člověka, který mi dá čísla, co zaručeně nemají ve zvyku vyhrávat. A aby to nebylo tak obvyklé, tak ten člověk k těm číslům přišel ve snu. Jestli tomuhle někdy přijdu na kloub...

Nahoře na pokoji jsem zavolal Kačce. Jednak abych nahlásil, že mě dnes nemá čekat, a taky abych jí to celé pověděl. Ono když to člověk někomu převypráví nahlas, tak v tom kolikrát najde něco, co předtím přehlédl.

Kačka má hodně dobrých vlastností a kromě jiného je i pozorná posluchačka. Za celou dobu, a trvalo mi dobře čtvrt hodiny, než jsem to ze sebe vysoukal, mě ani jednou nepřerušila.

„Než odjedeš, vyfoť mi ten pomník. Vy chlapi jste takový jednoduchý bytosti a myslíte si, že život taky funguje jednoduše, že všechno dostanete hned a zadarmo. V týhle věci ale bude určitě nějakej háček.“

To jsem si mohl myslet. Teď z toho bude dělat větší záhadu, než to ve skutečnosti je. Kdyby mi radši řekla, že to evidentně jsou jenom dva obyčejné sny, kterých se dva pošahaní chlapi chytli a chtějí v nich hledat hlubší význam. To by mi pomohlo ze všeho nejvíc, aspoň by mi to snad konečně přestalo šrotovat v hlavě. Ale to ona ne.

Neděle 12. října

„Máš ten pomník?“ odchytila mě Kačka ještě mezi dveřmi. Ta je teda natěšená, škoda že ne na mě, ale na řešení nějaké záhady, která nejspíš záhadou vůbec není.

Kačka je totiž vyslovený pošuk, co se luštění různých rébusů a šifer týče. Co ji znám, tak mě pořád tahá na takové ty šifrovací hry, kdy podobně postižení jedinci pobíhají po lesích nebo po městě a na každém stanovišti musejí vyřešit nějaký úkol nebo šifru. Ten výsledek jim pak ukáže, kde je další stanoviště. Mě tenhle způsob zábavy sice nebere, ale chodím s ní, aby měla radost. Je tedy pravda, že když tu šifru prolomíme, tak z toho taky mám dobrý pocit, ale řeknu vám, že ten proces před vyluštěním pro mě bývá utrpením. Sedíte nad ránem na bezejmenném místě, lámete si hlavu s něčím, co nemohl vymyslet nikdo příčetný, klepete se zimou a těšíte se, až to skončí. Někdy to ani nevyluštíte, a jestli už jste vyčerpali všechny nápovědy, tak vaším posledním úkolem je dostat se domů, většinou odněkud, kde nic nejezdí. Jenže Kačka tyhle hry přímo miluje.

„Ty si teď běž do večerky vsadit tu svoji sportku,“ propustila mě, když si opsala ta čísla, co mi dal pan Šindelář, „a já na to zatím mrknu.“

Šel jsem. Ne, že bych si myslel, že to k něčemu bude, ale spíš pro svůj klid. A hlavně: neměl jsem nejmenší chuť s Kačkou cokoliv luštit.

***

„Ukaž tu sportku,“ ozvalo se z obýváku, ještě než jsem se stačil přezout. Podal jsem jí ten tiket, co jsem před chvílí vsadil, a ona ho podrobila důkladné analýze. Po chvilce se na mě podívala.

„Takžes vsadil třikrát šest čísel.“

„Jo.“

„Do každýho sloupce šest.“

„Jo.“

„A ty čísla v každým sloupci můžou bejt od jedný do čtyřiceti devíti?“ Neptala se, spíš konstatovala.

„Jo.“

„A to jsou ty čísla, co ti dal ten Doškář.“

„Šindelář.“

„Třeba Šindelář, druh střešní krytiny teď není podstatnej. A nepřišlo ti divný, miláčku, že zatímco můžeš sázet čísla od jedný až do devětačtyřiceti, tak ten Šindelář ti dal čísla jen do osmnácti?“

„No, nepřišlo, ty čísla jsou stejně dobrý jako jakýkoliv jiný, ne?“

Začínal jsem si připadat jako ve škole. Tohle mi podezřele připomínalo hodiny matiky na gymplu s přísnou profesorkou.

„Mně to teda přijde přinejmenším zvláštní. Ty čísla jsou totiž nejenom do osmnácti, ale ty čísla, a teď se soustřeď, jsou od jedný do osmnácti a žádný nechybí. Jedna, dvě, tři... až osmnáct.“

„A...?“ Nic mi nedocházelo.

Kačka se na mě podívala jako na někoho, kdo by si potřeboval zopakovat druhou třídu zvláštní školy.

„Kačíku, zkus to česky, prosím, prosím, já vůbec nevím, o čem mluvíš,“ sepnul jsem ruce. Byl jsem už trochu zoufalý. To je neštěstí, tihle lidi, co mají v hlavě místo mozku enigmu.

„Tak podívej, máš tady čísla od jedný do osmnácti,“ vysvětlovala Kačka, a nechci vědět, co si o mně v tu chvíli myslela. „A na pomníku je osmnáct jmen.“

Aůůůů, jen to ne, trpěl jsem. Ona v tom fakt vidí šifru. Jenže najednou se mi to začalo skládat. Osmnáct čísel do sportky, osmnáct jmen na pomníku. Ve dvou snech dvou lidí, kteří se jakoby náhodou potkali. Jasně. Ta čísla nejsou sportka, ale klíč, jak mám přečíst vzkaz na pomníku.

První, co Kačka zkusila, bylo změnit pořadí jmen z pomníku podle čísel sportky. To nefungovalo, ale já jsem byl přesvědčený, že cesta ke správnému řešení nebude daleko. Ten, kdo to zašifroval, neměl v úmyslu řešení nedobytně zakrýt, ale naopak chtěl panu Šindelářovi, a teď i mně, něco říct. Tahle šifra slouží jenom k tomu, aby řešení nebylo zjevné každému, kdo projde kolem pomníku, ale musí být tak jednoduchá, aby ho dokázali odhalit i takoví myslitelé jako jsme my dva. Jenže i tak jsme na to potřebovali ještě třetího, chytřejšího. Kačku.

Přistihl jsem se, že už uvažuju jako ona, jako kdyby nám opravdu někdo zašifroval nějaké sdělení. Takhle to ale není, nemůže být. Sen je to. Teda dva sny. A vůbec nic neznamenají, přesvědčoval jsem se.

„Mám to!“ vítězoslavně zařvala Kačka, že to museli slyšet sousedi v celém domě. „Honem, koukej, je to tak jednoduchý! Že jsem to v tom neviděla hned! Máš osmnáct jmen a osmnáct čísel. Z každýho jména přečteš to písmeno, který je na pozici určený jedním z těch čísel.“

No jasně, taky mě to mělo napadnout. A možná by i napadlo, kdybych už o tom nepřemýšlel tak dlouho a nebyl tak vygumovaný, že jsem tu krásnou jednoduchost prostě neviděl:

15 – Zahradník Rudolf, to je F,

9 – Dvořák Jaroslav, deváté písmeno je R,

2 – Bartoš Josef, A,

10 – Kobrle František, N

a tak dál, až páté písmeno ze sedmnáctého jména Karpíšek Jaroslav je dlouhé Í

a osmnácté písmeno z posledního jména Opočenský Svatopluk je K.

FRANTIŠEK KOSTELNÍK bylo řešením téhle šifry.

„Kačíku, ty seš prostě úžasná!“ Miloval jsem ji. Samozřejmě jsem ji miloval pořád, ale teď ještě víc.

„Dyť na tom nic nebylo,“ pronesla skromně Kačka, která se už pomalu probírala z extáze.

A věcně pokračovala: „Teď teda máme jméno, ale máme taky docela pěknou záhadu. Kdo je ten kostelník? Je nějaký František kostelníkem nebo je Kostelník jeho příjmení? Kdo to je? A kdo chce, abysme se o něm dozvěděli? Nebo spíš, kdo Šindelářovi a tobě o něm chce říct? A proč zrovna jemu a tobě? A proč vám oběma a ne jenom jednomu? Co máte společnýho? A proč k tomu použil zrovna ten pomník?“ Otázky z ní padaly jedna za druhou tak rychle, že jsem je ani nestačil všechny zachytit.

Byl jsem z celého víkendu pořádně utahaný, a hlava mi pracovala dost líně, ale úkol, který se před námi otevřel, byl jasný: zjistit, co to je nebo bylo za kostelníka nebo Kostelníka, kdo nám ten vzkaz dal, a proč nám ho dal. A hlavně: proč právě nám? A taky, jak do toho zapadají ty Markvartice, o kterých se mi zdálo a kam jsem se vůbec nedostal?

Konec ukázky