Čierne srdce

Henry Haggard

Text knihy vychádza z prekladu, ktorý vyšiel v Knižnici “Nového Sveta” v roku 1940. Napriek všetkým snahám vydavateľa, nebolo možné identifikovať autora prekladu. Text bol upravený tak, aby zodpovedal Pravidlám slovenského pravopisu, ktoré nadobudli účinnosť po roku vydania.

H. Rider Haggard

Názov originálneho vydania: Black Heart and White Heart; a Zulu Idyll

Rok vydania originálu: 1896

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Obálka © 2020 Pavol Petráš

Korektúry: Anna Studeničová

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-973528-1-3 (EPUB)

Kráľovstvo Zulu

Šaka Zulu, prezývaný niektorými aj Čierny Napoleon, je dodnes považovaný za jedného z najschopnejších vojvodcov v Afrike. Svojimi reformami zmenil kmeňový systém a pod jeho vedením vznikol na začiatku 19.storočia silný štát, ktorý sa stal významnou mocnosťou v oblasti a za dôb najväčšieho rozmachu mal rozlohu viac ako 30 000 km2, čo sú takmer ⅔ veľkosti súčasného Slovenska. Vzhľadom na vnútornú politiku, dobré vzťahy s Búrskymi kolonistami, ako aj nerastné bohatstvo, sa krajina stala pomerne skoro terčom záujmu britských koloniálnych síl, ktoré stupňovali tlak na toto nezávislé kráľovstvo. Spočiatku išlo iba o pohraničné šarvátky, ale nakoniec v roku 1878 dalo britské vedenie kráľovi Zulu ultimátum a neskôr vypovedalo kráľovstvu Zulu vojnu. Prvá vážna bitka v tejto vojne sa odohrala pri vrchu Isandhlwana.

I. Filip Hadden a kráľ Cetywayo

V časoch, keď sa zoznamujeme s Filipom Haddenom, bol tento muž obchodníkom a sprievodcom nákladov v zemi Zuluov. Nemal ešte štyridsať rokov a vyzeral neobyčajne pekne: mal vysokú postavu, tmavú pleť, chodil rovno, mal prenikavé oči, krátko pristrihnuté fúzy, kučeravé vlasy a výrazné črty tváre. Jeho život bol pestrý a boli v ňom niektoré stránky, ktoré neprezradil ani svojim dôverným priateľom. Bol však z dobrého rodu a hovorilo sa, že v Anglicku chodil do strednej školy a na univerzitu. Nech to bolo akokoľvek, vedel príležitostne citovať klasikov. Táto výsada, spojená s jeho pekným hlasom a chovaním, ktoré bolo v pustatinách sveta niečím celkom výnimočným, mu získala medzi jeho druhmi drsných pováh prezývku „princ“.

Nehľadiac na toto, bolo isté, že sa do Natalu odsťahoval v akejsi tiesni, a rovnako je isté, že jeho príbuzní doma sa prestali zaujímať o jeho osud. Za pätnásť alebo šestnásť rokov, ktoré strávil v spomínanej osade alebo blízko nej, sa Hadden venoval rozličným druhom obchodu, ale ani v jednom z nich nemal úspech. Keďže bol mužom bystrým, príjemného chovania, bolo mu vždy ľahko nadviazať priateľstvo a zaistiť si znova nejaký životný cieľ, ale postupne boli jeho priatelia proti nemu zaujatí akousi hmlistou nedôverou a po nejakom kratšom alebo dlhšom čase stykov s nimi si otvoril zadné dvierka, a náhle zmizol z miesta. Zanechával za sebou pochybný chýr a pár nepekných dlžôb.

Pred začiatkom tejto rozprávky, týkajúcej sa najpozoruhodnejších epizód jeho života, bol Filip Hadden zamestnaný niekoľko rokov doprovodom nákladov, to znamená, dopravou tovaru na vozoch s volským záprahom z Duranu alebo Moritzburgu do rozličných miest vo vnútrozemí. Ťažkosti, ktoré sa mu stavali do cesty na jeho životnej púti, prinútili ho vzdať sa dočasne tohto prostriedku, ktorým si zarábal na živobytie. Keď prišiel do malého pohraničného mesta Utrechtu, v Transvaale, doprevádzajúc dva vozy s nákladom rozličného tovaru, ktorý bol určený pre istého tamojšieho skladníka, objavilo sa, že zo šiestich debien s pálenkou zmizlo z voza päť. Hadden to vysvetľoval tak, že obvinil svojich kaferských nosičov, ale skladník, muž hrubých rečí, nazval ho rovno zlodejom a nechcel mu dovozné vôbec zaplatiť. Obaja muži sa po slovnej šarvátke pustili do bitky, pri ktorej tasili sa nože, a kým mohol niekto zakročiť, dostal skladník mrzkú ranu do boku. Tej istej noci ušiel Hadden pred vyšetrovaním úradov a vrátil sa do Natalu tak rýchlo, ako len vedeli jeho voly ťahať. Cítiac však, že ani tam nie je v bezpečí, zanechal jeden zo svojich vozov v Newcastle, do druhého naložil kaferský tovar — pokrovce, kaliko a železné nástroje — a prešiel cez hranice do zeme Zuluov, kde bolo nepravdepodobné, že by ho stopoval niektorý šerifov úradník.

Poznal veľmi dobre zvyky a reč domorodcov, a preto robil s nimi dobré obchody. Čoskoro získal aj nejakú hotovosť i malé stádo dobytka, ktoré dostal ako výmenu za svoj tovar. Potom dostal správu, že muž, ktorého poranil, mu dosiaľ prisahá pomstu, a že je v spojení s natalskými úradmi. Z tohto dôvodu bol jeho návrat k civilizácii nežiadúci, a pretože ďalšie obchodovanie nebolo možné, kým nedostane novú dodávku tovaru, začal Hadden, ako múdry človek, pomýšľať na zábavu. Keď poslal svoj dobytok a voz cez hranice do ochrany istého domorodého pohlavára, s ktorým bol v priateľskom pomere, odobral sa peši do Ulundi, aby dostal povolenie od kráľa Cetywaya na poľovačku v jeho území. Trocha ho prekvapilo, že ho Indunovia, čiže pohlavári, blahosklonne prijali, lebo Hadden navštívil kráľa niekoľko mesiacov pred vypuknutím vojny so Zuluami, roku 1878, keď Cetywayo počínal už javiť neláskavosť voči anglickým obchodníkom. Prečo bol kráľ k nemu blahosklonný - pohlavári nevedeli.

Prvé a ostatné stretnutie Haddena s Cetywayom sa odohralo takto:

Druhého rána po svojom príchode do kráľovského kraalu prišiel k nemu posol a oznámil mu, že „Slon, ktorého krok otriasa zem“, naznačil, že by ho ráčil prijať. Potom viedol Haddena medzi tisíckami chatrčí a veľkým námestím do malej ohrady, kde Cetywayo, kráľovsky vyzerajúci Zulu, sedel na stoličke, zahalený do plášťa z leopardej kože. Mal práve indaba, čiže poradu. Bol obklopený svojimi radcami. Induna, ktorý ho viedol pred túto vznešenú osobnosť, padol na kolená a keď vyslovil kráľovský pozdrav „Bayété“, plazil sa oznámiť, že beloch čaká.

„Nechaj ho čakať!“ povedal kráľ nahnevane. Potom sa obrátil k radcom a pokračoval s nimi v rozhovore.

Ako sme už povedali, rozumel Hadden výborne reči Zuluov a keď chvíľami kráľ hovoril trocha hlasnejšie, dotklo sa niekoľko slov jeho uší.

„Akože?“ povedal Cetywayo starému a vyschnutému mužovi, ktorý, ako sa zdalo, mu veľmi vážne odporoval. „Čo som pes, aby ma tie biele hyeny takto preháňali? Či je toto nie moja zem a nepatrila predo mnou môjmu otcovi? Či je nie tento národ môj, aby som ho nechal nažive alebo zabil? Hovorím vám, že vyhladím týchto nepatrných belochov — moje impis(i) ich zjedia. Dohovoril som!“

Vyschnutý starec znova niečo namietal a bolo zrejmé, že chce byť sprostredkovateľom pokoja. Hadden však nepočul jeho slová, keď starec vstal a ukazoval na more, pričom podľa výrazných pohybov a starostlivých tvárí prorokoval asi nešťastie, ktoré bude dozaista nasledovať po istom skutku.

Kráľ ho chvíľu počúval, ale potom vyskočil zo stoličky a oči mu doslova horeli zlosťou.

„Počuj,“ vykríkol na svojho radcu, „tušil som to už dávno, ale teraz som si tým istý: si zradcom, si psom Sompseua(ii) a si psom natalskej vlády, a ja si nenechám cudzieho psa v dome, aby ma hrýzol. Odveďte ho!“ V kruhu Indunov sa ozvalo slabé, neisté mrmlanie, ale starec sa ani nezachvel. Nezachvel sa ani potom, keď prišli vojaci, ktorí ho mali hneď zabiť. Hrubo ho schmatli. Azda na päť sekúnd si zakryl tvár okrajom pokrývky, ktorú mal na ramenách, ale potom zdvihol hlavu a vravel kráľovi jasným hlasom:

„Ó kráľ, som veľmi starý človek. Ako mladík slúžil som pod Shakom Levom(iii) a počul som jeho proroctvo, keď umieral, o príchode belochov. Potom belosi naozaj prišli a ja som bojoval pre Dingana v bitke pri Krvavej rieke. Dingana zabili a potom som bol mnoho rokov radcom Pandua, tvojho otca. Stál som pri tebe, kráľ môj, v bitke pri Tugele, keď jej sivé vody sčerveneli krvou tvojho brata Umbulaziho a desaťtisícov tvojho ľudu. Potom som sa stal tvojím radcom, ó kráľ môj, a bol som pri tebe, keď ti Sompseu položil na hlavu korunu a keď si sa mu zaviazal sľubmi — sľubmi, ktoré si nesplnil. Teraz si sa ma už nasýtil a je to dobre, lebo som už veľmi starý a dozaista je moja reč pochabá, ako to býva u starcov. No nazdávam sa, že Shakovo proroctvo sa vyplní a že belosi nad tebou zvíťazia a usmrtia ťa. Chcel by som, aby som ešte mohol stáť v mnohej bitke a bojovať za teba, ó kráľ môj, keď sa ti páči viesť vojnu, ale koniec, ktorý ty volíš pre mňa, je najlepší. Spi v pokoji, ó kráľ môj, a do videnia. Bayété!“

Chvíľu bolo ticho, ktoré bolo plné očakávania. Mužovia čakali, či nepočujú tyrana odvolať rozsudok. Ale neráčilo sa mu byť milostivým, alebo azda politické záujmy prevážili jeho súcit.

„Odveďte ho!“ opakoval, a potom, so slabým úsmevom na tvári a s tichým a krátkym — „dobrú noc!“ — na ústach, opretý o ruku vojaka, ťahal sa starý bojovník a štátnik na miesto smrti.

Hadden sa díval a počúval s úžasom a strachom všetko, čo sa tu dialo. „Keď takto zaobchádza so svojimi vlastnými služobníkmi, čo sa stane so mnou?“ uvažoval. „Od tých čias, čo som odišiel z Natalu, museli sme my, Angličania, upadnúť do nemilosti. Rád by som vedel, či chce viesť vojnu proti nám, alebo urobiť niečo iné. Ak je to tak, niet tu pre mňa vhodného miesta.“

Práve v tej chvíli zdvihol kráľ náhodou hlavu, lebo predtým sa díval zamyslený na zem. „Priveďte sem cudzinca!“ povedal.

Hadden ho počul a predstúpil. Podával Cetywayovi ruku spôsobom takým chladným a bez všetkých rozpakov, ako len vedel.

Bol trocha prekvapený, keď kráľ prijal jeho pravicu. „Aspoň si nie fagozom, Biely Muž,“ hovoril kráľ a díval sa na vysokú, štíhlu postavu svojho hosťa a na jeho výraznú tvár; „si z krvi náčelníkov.“

„Áno, kráľ, som z krvi náčelníkov,“ odpovedal Hadden so slabým vzdychom.

„Čo si žiadaš v mojej zemi, Biely Muž?“

„Veľmi málo, kráľ. Bol som tu obchodníkom, o čom si dozaista počul, a všetok svoj tovar som predal a teraz ťa prosím, aby si mi dovolil loviť byvolov a inú vysokú zver na krátky čas, kým sa vrátim do Natalu.“

„Nemôžem to dovoliť,“ odpovedal Cetywayo, „si vyzvedačom. Vyslal ťa Sompseu alebo kráľovnini radcovia, ktorí sú v Natale. Odíď!“

„Potom teda,“ povedal Hadden, pokrčiac plecami, „dúfam, že Sompseu alebo kráľovnini radcovia, alebo aj všetci mi zaplatia, až sa vrátim do svojej zeme. Pretože musím, poslúchnem ťa, ale najprv by som ti rád dal nejaký dar.“

„Aké dary?“ opýtal sa kráľ. „Nepotrebujem darov. Sme dosť bohatí, Biely Muž.“

„Teda dobre, kráľ. Nestálo to za to, aby si to prijal. Bola to iba guľovnica.“

„Guľovnica, Biely Muž? Kde je?“

„Vonku. Bol by som ju priniesol, ale tvoji sluhovia mi povedali, že to znamená smrť, keď niekto predstúpi ozbrojený pred „Slona, ktorý otriasa zem“.“

Cetywayo sa mračil, lebo výsmešný prízvuk neunikol jeho bystrým ušiam.

„Prineste dar tohto belocha — pozriem sa naň.“

Induna, ktorý Haddena odprevádzal, bežal naraz k bránke a bežal s tak skloneným telom, že sa zdalo, že každú chvíľu musí spadnúť na tvár. Naraz sa vrátil so zbraňou v ruke a podal ju kráľovi, ale držal ju tak, že jej ústie bolo namierené rovno na kráľove prsia.

„Prosím o dovolenie, aby som smel povedať, ó Slon,“ poznamenal Hadden preťahovaným hlasom, „že by azda bolo dobre, aby si rozkázal svojmu sluhovi zdvihnúť ústie pušky od tvojho srdca.“

„Prečo!“ opýtal sa kráľ.

„Iba preto, že je nabitá a že kohútik je napätý, ó Slon, ktorý si dozaista želáš triasť zemou ešte naďalej.“

Po týchto slovách vyrazil Slon zo seba ostrý výkrik a zvalil sa so svojej stoličky veľmi nekráľovským spôsobom. Prestrašený Induna skočil späť, dotkol sa spúšte guľovnice, z ktorej vyšla guľka presne tým miestom, kde bola pred chvíľočkou vládcova hlava.

„Dajte ho odviesť!“ volal pomazaný kráľ zo zeme, ale dávno predtým, než tieto slová prešli jeho ústami, odhodil Induna s výkrikom zbraň na zem, že je očarovaná, a rýchlo ušiel bránkou.

„Odstránil sa už sám,“ poznamenal Hadden, kým sa zhromaždenie chechtalo. „Nie, kráľ, nedotýkaj sa prenáhlene guľovnice — je to opakovačka. Pozri,“ a zdvihnúc winchestrovku, vypálil štyri ostávajúce rany rýchlo za sebou do vzduchu. Zasiahol vrchol stromu, na ktorý cielil pri každom výstrele.

„Wau, je to podivuhodné!“ vykríkla spoločnosť v úžase.

„Už tá vec dokončila?“ opýtal sa kráľ.

„Pre túto chvíľu áno,“ odpovedal Hadden. „Pozri sa na ňu.“

Cetywayo vzal opakovačku do ruky a opatrne si ju prezeral. Pohyboval ústím vodorovne v presnej čiare so žalúdkami niektorých najznamenitejších Indunov, ktorí sa uchyľovali na tú alebo onú stranu, len čo na nich hlaveň namierila.

„Pozri, akí sú to zbabelci,“ povedal kráľ rozhorlene „obávali sa, aby azda v tejto ručnici nebola ešte jedna guľa.“

„Áno,“ odpovedal Hadden, „sú to naozaj zbabelci. Myslím, že keby sedeli na stoličkách, spadli by z nich práve tak, ako sa to stalo pred chvíľou náhodou Tvojmu Veličenstvu.“

„Rozumieš zhotovovaniu ručníc, Biely Muž?“ spýtal sa kráľ rýchle. Všetci Indunovia pozorovali plot, ktorý bol za nimi.

„Nie, kráľ, neviem robiť pušky, ale viem ich opravovať.“

„Keby som ti dobre platil, Biely Muž, ostal by si v mojom kraale a opravoval by si pre mňa pušky?“ pýtal sa Cetywayo dychtivo.

„Záležalo by na odmene,“ odpovedal Hadden. „Ale nateraz som ustatý od práce a chcem si oddýchnuť. Ak mi kráľ dovolí loviť, ako som žiadal, a ak mi dá ľudí, ktorí by ma sprevádzali, tak azda po mojom návrate by sme sa dohodli. Ak sa tak nestane, rozlúčim sa s kráľom a odídem do Natalu.“

„Aby podal správu o tom, čo videl a čo tu zistil,“ mrmlal pre seba Cetywayo.

V tej chvíli bol rozhovor prerušený, lebo vojaci, ktorí odvádzali starého Induna, sa rýchle vracali a vrhli sa potom pred kráľom na zem.

„Je mŕtvy?“ pýtal sa kráľ.

„Putoval po kráľovskom moste,“ odpovedali smutne. „Zomrel s piesňou chvály o kráľovi na ústach.“

„Dobre,“ povedal Cetywayo, „tento kameň už neporaní moje nohy. Choďte a povedzte príbeh, ako som ho odvrhol, Sompseuovi a kráľovniným radcom v Natale,“ dodával s trpkým dôrazom.

„Baba! Počúvajte slová nášho otca! Počúvajte Slona,“ povedali Indunovia, chopiac sa tejto príležitosti, a ktorýsi smelší z nich dodal: „Čoskoro im povieme iný príbeh, tým tlacháčom, povieme im červený príbeh, príbeh o oštepoch a naše pluky im zaspievajú do uší.“

Po týchto slovách sa načúvajúcich zmocnilo nadšenie, ako keď náhly plameň zachváti suchú trávu. Vyskočili, lebo väčšina z nich sedela na stolčekoch, a pri dupaní nohami do zeme opakovali do taktu:

Indaba i bonwu - indaba ye mikonto

Lizo dunyiswa nge impi ndhlebeni yaho.

„Červený príbeh! Červený príbeh! Príbeh o oštepoch a impis im budú spievať do uší!“

A jeden z nich, muž s divou tvárou, priblížil sa k Haddenovi a pohrozil sa mu päsťou pred očami. Našťastie, nemal assegaye, lebo bol v prítomnosti kráľa. Ustavične k nemu vykrikoval spomenuté vety.

Kráľ videl, že oheň, ktorý rozložil, horí príliš divo.

„Ticho!“ zahrmel svojím hlbokým hlasom a hneď sa zdalo, ako by každý muž skamenel a iba ozveny opakovali:

„A impis im zaspievajú do uší – do uší.“

„Začínam mať istotu, že toto miesto nie je pre mňa,“ myslel si Hadden. „Keby býval ten darebák ozbrojený, bol by sa dozaista pozabudol. Haló! Kto je to?“

Práve v tej chvíli sa objavil v bránke plota muž, ktorý bol nádhernou ukážkou národa Zuluov. Tento muž, ktorý mal asi tridsaťpäť rokov, bol oblečený do úplného vojnového výstroja stotníka pluku Umcityu. Zo stužky, zhotovenej z vydrej kožušiny, ktorou mal obviazané čelo, sa dvíhal chochol z peria. Okolo ramien, pása a kolien mal čierne volské chvosty a v ruke malý, čierny štít, aké používajú pri tanci. Druhú ruku mal prázdnu, lebo sa pred kráľom nemohol objaviť so zbraňou. Tvár mal peknú a hoci jeho črty prezrádzali akúsi obavu, oči mal predsa veselé, úprimné, a jeho ústa prezrádzali čestnosť. Bol vysoký dozaista šesť stôp a dva palce, no predsa nerobil na človeka dojem muža vysokého, azda preto, že mal také široké prsia a pevné údy, ktoré boli v čudnom odpore s jeho jemnými, skoro ženskými rukami a nohami, čo je často u Zuluov znakom ušľachtilej krvi. Skrátka, tento muž bol tým, čím sa zdal byť, totiž divým gentlemanom, rodom, dôstojnosťou aj odhodlanosťou.

V jeho spoločnosti bol iný muž, oblečený do jednoduchej múče(iv) a pokrývky. Jeho prešedivené vlasy prezrádzali, že má už vyše päťdesiat rokov. Aj jeho tvár bola príjemná, ba aj jemných čŕt; ale oči mal bojazlivé a na jeho ústach bolo vidieť nedostatok charakteru.

„Kto sú títo mužovia!“ opýtal sa kráľ.

Obaja muži padli pred ním na kolená a sklonili sa, až sa hlavami dotýkali zeme – pritom prednášali „sibonga“ alebo kráľovské tituly.

„Hovorte!“ povedal kráľ netrpezlivo.

„Ó kráľ,“ povedal mladý bojovník a sadol si, ako si Zuluovia sadávajú. „Som Nahún, Zombov syn, stotník pluku Umcityu a je tu môj strýc Umgona, brat jednej z mojich matiek, najmladšej ženy môjho otca.“

Cetywayo sa zamračil:

„Čo tu robíš, vzdialený od svojho pluku, Nahún?“

„Ráč vedieť, kráľ, že som dostal povolenie od popredných náčelníkov, a prichádzam, aby som prosil kráľa o milosť.“

„Poponáhľaj sa teda, Nahún!“

„Je to táto vec, ó kráľ,“ hovoril stotník v zjavných rozpakoch. „Pred nejakým časom sa kráľovi zaľúbilo povýšiť ma na kešlu za isté služby, ktoré som vykonal – –“ a muž sa dotkol čierneho kruhu, ktorý mal vo vlasoch na hlave. „Pretože som teraz mužom s kruhom a stotníkom, prosím o právo muža z kráľovských rúk – o právo oženiť sa.“

„Právo? Hovor pokornejšie, Zombov syn. Môj dobytok a moji vojaci nemajú práv.“

Nahún si zahryzol do pery, lebo sa dopustil veľkej chyby.

„Odpusť, ó kráľ, vec sa má takto: Môj strýc Umgona má krásnu dcéru, ktorá sa volá Nanea, a tú si žiadam za ženu a ona ma chce za muža. V očakávaní kráľovho dovolenia zasnúbil som sa s ňou a na dôkaz, že to myslím vážne, zaplatil som Umgonovi lobolu pätnástich kusov dobytka – kráv a teliec. Ale Umgona má jedného mocného suseda – je to starý náčelník a volá sa Maputa – je strážcom Krokodílieho Brodu a kráľ ho dozaista pozná. Tento náčelník by si tiež chcel vziať Naneu a trápi Umgonu. Vyhráža sa mu mnohými nehodami, ak mu nedá svoju dcéru. Ale Umgonovo srdce je ku mne biele a k Maputovi čierne, a preto sme prišli spolu poprosiť kráľa o milosť.“

Konec ukázky