KATARÍNA PÚČEKOVÁ

SI MÔJ OSUD

Ukážka z elektronickej knihy

© Katarína Púčeková, 2019

© grafický návrh obálky: Denisa Kancírová, 2019

© ilustrácia na obálke: Katarína Púčeková, 2019

© jazyková korektúra, editorské úpravy: Denisa Kancírová, 2019

1. časť série Kto som?

Art Floyd, s.r.o., Karpatské námestie 10A, 831 06 Bratislava

kancirova@vydaf.sk, www.vydaf.sk

1. elektronické vydanie

ISBN 978-80-89889-25-9 (1. diel, epub)

ISBN 978-80-89889-26-6 (1. diel, mobi)

ISBN 978-80-89889-24-2 (súbor)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

# # #

V izbe bola tma. Spôsobovali ju zastreté žalúzie. Po zemi sa povaľovali prázdne fľaše. Mozaika pív, rumov, ginu a iných neidentifikovateľných predmetov pôsobila ako zo smetiska. Žuvačky boli poprilepované na stenách aj pod kreslami. Prázdne krabice od pizze boli naukladané na neúhľadnej kope v rohu. Obaly od hamburgerov pokrývali drahý sklenený stôl. Na nábytku ležal prach. Vzduch smrdel zvratkami, potom a niečím, čo pripomínalo neumyté nohy. Na zemi spala podgurážená skupinka mladých ľudí. Raz za čas sa pri kresle pohla ruka, inokedy sa z rohu ozvalo spokojné chrápanie. Podľa toho sa dalo určiť, že všetci boli živí. Ak by totiž niekto nevedel, že len spia, isto by s hrôzou zavolal pohrebnú službu. Telá povykrúcané v zvláštnych polohách totiž tvrdili niečo iné.

,,Žijete?“ prebudil sa jeden z nich.

,,Som v nebi?“ znela odpoveď.

,,Hej, Ray?“ zavolala Barbora. Zamrvila sa, aby prebudila chlapca, ktorý jej spal na ramene.

Jeho ťažká hlava sa pohla. ,,Áno?“ zahundral.

,,Zvoní ti mobil!“ povedala s iróniou v hlase. Barbora ho zo seba striasla a postavila sa. Rukou si prehrnula mastné vlasy, ktoré jej padali na chrbát.

,,Nieee!“ Ray sa zvalil na koberec. Rukou hľadal predmet, ktorý by použil ako podušku. Nahmatal len Barborinu nohu, ale tá sa mu opovržlivo vytrhla. Potichu si vzdychol.

,,Rýchlo to zdvihni! Bolí ma hlava!“ ozvalo sa z iného rohu. Ray si nebol istý, koho počuje. Nebol si ani istý, kto ho pozval. Posledné dni sa mu zlievali do zvukov a obrazov. Nepotreboval vedieť, čo postváral. ,,No veď dobre!“

,,Ale rýchlo! Nevidíš, že rušíš našu rodinnú idylku?“ Spoznal hlas svojho najlepšieho kamaráta, ale nebol si istý, odkiaľ prichádzal. Niekoľkokrát sa mu ozval v hlave a potom stíchol. Prial si len ticho.

,,Haló?“ ozval sa do mobilu.

,,Ray, to si ty?“ ozvalo sa hrubým hlasom z druhej strany. Spoznal ho ihneď. To snáď nie! On zabudol! Mal sa večer vrátiť! ,,Pokiaľ ma pamäť neklame, mali sme dohodu, mladý muž!“ Hlas znel rovnako vyrovnane ako zvyčajne, ale Ray vedel, že jeho otec potláča veľký hnev a nemá rád výstrelky. Jednoducho taký bol. Stačil malý podnet, aby pán Morgan vybuchol. Preto Ray vedel, že keď sa vráti domov, nebude to prechádzka ružovou záhradou.

,,Ja viem, oci, nejako som sa zabudol u kamaráta,“ zahováral. 

,,Čo si myslíš, že si za toto zaslúžiš?! Pôjdeš...“

Ray nechcel, aby dopovedal. Nechcel vedieť, kam pôjde. Nechcel vedieť, čo s ním otec plánuje. Nechcel vedieť už nič. Ticho! Túžil, aby bolo aspoň na chvíľu ticho. ,,Oci, počkaj! O hodinu som doma. Sľubujem!“ 

,,V žiadnom prípade! Stojím pred domom, Ray. Tí tvoji kamaráti nie sú takí spoľahliví, ako si myslíš. Toto bolo poslednýkrát!“ Zložil.

Z prítmia izby sa na neho upieralo niekoľko párov unavených očí. Neodpustili si však škodoradostné úškľabky. Sebastián podišiel k Barbore a niečo jej pošepol do ucha. Jej nepekný výraz stvrdol ešte viac. Priblížila sa k Rayovi, až cítil, ako jej smrdia vlasy od potu. Nebol na tom o nič lepšie. Pivo. ,,Tatinko musí chlapčeka vodiť za ručičku.“

,,Tvoj sladký hlások mi vždy zlepší náladu, zlatko!“ Ray sa napriek odporu naklonil bližšie, než chcel. Pozrel sa jej rovno do očí. Vedel, že nikto jeho prenikavý pohľad nevydrží. Mal to odskúšané. Aj keď bol unavený, bol si sám sebou istý. On nikdy neprehrával.

Pár sekúnd sa nič nedialo. Nakoniec sa však Barbora predsa len odvrátila. Pobrala posledné zvyšky hrdosti, ktoré našla a odišla z izby. Opierajúc sa o nábytok, steny aj dvere, aby nespadla.

,,Na vašom mieste by som nebol taký vyškerený!“ skríkol na ostatných a zasmial sa. ,,Môj tatko čaká pred dverami!“

,,Čo? Kedy si nám to chcel povedať?“ skríkol ďalší chalan. Nepamätal si, kto to je.

Rayovi sa zatočila hlava. Cítil, že sa musí chytiť stola. Nemal náladu na nepozvaných privandrovalcov, ktorí si o sebe myslia, že sú viac ako on. Nepoužívajú rozum a snáď ich aj bolí, keď rozmýšľajú! Pretože nikto neznamená viac ako on! ,,Hovorím ti to teraz, Adam!“

,,Som Peter!“ ohradil sa údajný Adam.

Prerušilo ich rázne zaklopanie. Je to tu.

Keď jeho otec vošiel do domu, medzi ten neporiadok, bol zhrozený a bez slov. Tváril sa ako Rayov kocúr, keď má zápchu. Žily na čele mu nebezpečne pulzovali. Musel sa zhlboka nadýchnuť a potom sa spýtal: ,,Čo ste tu vystrájali?“ 

,,Zdravím, pán Morgan. Mali sme menšiu oslavu, moja malá sestrička mala jedenásť rôčkov. Ale trošku sa nám to vymklo spod kontroly.“

,,Sebastián, toto určite nebola oslava pre malé dieťa! A pokiaľ viem, žiadnu sestru nemáš! Volám...“ 

,,Nie! Nikomu nevolajte! Urobíme čokoľvek!“ kričali jeden cez druhého. Ray však nie. Bol zahanbený. So sklonenou hlavou sa dotackal až k červenému Porsche. Najradšej by pánovi „Morganovi“ niečo povedal. Jeho správanie bolo príliš!

,,Znova sa ťa pýtať nebudem,“ pán Morgan nasadol do auta.

,,Hm?“ Rayovi sa nechcelo rozprávať. Mal za sebou ťažkú noc. Navyše vedel, o čo sa otec pokúša. Chcel ho potrestať. Najprv mu bude klásť nepríjemné otázky. Chytí sa každej spochybniteľnej odpovede a potom to príde. BUM!

,,Ako mi to vysvetlíš?“

,,Nebudem sa s tebou baviť!“ Z celej sily sa snažil odkloniť prichádzajúci útok. Odfrkol si. Tak, aby to otec nevidel.

,,Ako myslíš.“ Naštartoval. ,,Domov vedie dlhá cesta.“

Cestou boli ticho. Raymond hľadel do okna a otec sa sústreďoval na šoférovanie.

Pred pár týždňami ho Sebastián s Adamom, teda Petrom, poverili výberom chaty, ktorú si chceli prenajať. Chata Ilona bola vzdialená dve hodiny od mesta. Pamätal si, že minulú noc hrala hudba nahlas. Zostatok mal rozmazaný. Čo sa v noci stalo, sa mohol dozvedieť z fotiek a videí. Prečo by však mal? Ako býva zvykom, niečo sa pokašle. A to je všetko. Nič viac mu netreba vedieť.

Rodičia k nemu boli vždy prísni. Príliš ho milovali. Nechceli, aby vyletel z hniezda. Dusili ho. Utekal čoraz ďalej. Minule stanovačka, teraz chata. Osud Rayovi neprial. Niekedy si myslel, že jeho meno prináša smolu. Otec ho pomenoval po svojom otcovi, ktorý záhadne zmizol. A zrejme čaká, že aj jeho vnuk sa bude volať Raymond. Tak na to nech zabudne!

Raymond bol vraj rovnaký ako on. Prchký a ľahkovážny vetroplach. Čudné meno, čudný človek. Ani nevie, kde sa vzalo. Možno si ho vymysleli...

Z rozmýšľania ho vytrhlo otcovo mrmlanie.

Nemá právo byť urazený. Otec má pravdu, ale zašiel príliš ďaleko.

Cesta trvala dlho a slnko pomaly zapadalo. Nad krajinou sa rozprestierala mrazivá hmla. Ray nemal rád tieto zimné dni. Málo svetla, veľa tmy. Navyše ho biela snehová prikrývka nútila uvažovať. Nedokázal sa od nej odtrhnúť. Možno, že mu trošku zmäkol pohľad. Uvedomil si svoju chybu, ale necítil sa na to, aby si ju aj priznal. Nie tu, nie pred ním.

,,Povedz mi, prečo si to urobil?“ 

,,Ty si moc starý, aby si ma pochopil!“ To bolo jediné, na čo sa v tomto stave zmohol. Už nemal silu. Chcel len ticho.

Vchádzali do mestečka v západnej časti krajiny. Pouličné lampy osvetľovali temné miesta. Pobehovalo tu veľa pochybných charakterov. Zo siedmeho poschodia z blízkych panelákov kričala pani na svojho manžela a vyhadzovala mu veci z okna. Z druhej strany ulice sa ozýval plač osamelej ženy. Každý vedel, že táto časť mesta nie je bezpečná. Väčšina sa jej vyhýbala.

Viditeľne spomalili. Cesta mala veľmi hrboľatú, výmoľovú štruktúru. Nikto sa takmer päťdesiat rokov nesnažil o jej opravu. Spod tieňa za lampou vybehol pes. Auto so škripotom zastalo.

,,Dopekla!“ zahrešil otec.

,,Je to stále lepšie a lepšie,“ pousmial sa Ray. S úškrnom pozoroval otcovu nahnevanú tvár a mierne trasúcu sa ruku položenú na volante. Trošku ho to tešilo. Rozlial sa v ňom zvláštny pocit uspokojenia, ktorý dôverne poznal. Potichu sa zasmial.

,,Ray!“ Otec ho počul. ,,Z takýchto vecí sa nestrieľa!“

V tom okamihu by bol radšej, keby na to slovo ani nepomyslel. Sotva sa dochechtal, keď spoza domu vybehla skupina chlapov. Dvaja z nich držali zbrane, ostatní utekali s ťažkými vrecami na chrbtoch. Ulicou sa ozývali výkriky. Policajti za ich chrbtami ich dôrazne vyzývali, aby zastavili. Ich odpoveďou bola streľba po okolí.

Prebehli popri ich aute.

,,Hlavu dole!“ Ray si nebol istý, ktorý z nich to povedal. Prišiel šok. A potom... Od toho momentu bolo všetko nejaké zvláštne. Iné. Nejasné. Neuveriteľné.

Skôr než sa na Rayovej tvári stačil objaviť odpor, bolo po všetkom. Neodvážil sa otvoriť oči. Už sú preč? Chvelo sa mu celé telo. 

,,Otec?“

Odpoveď neprichádzala. V duchu si opakoval, aby za žiadnu cenu neotváral oči. Nechcel sa tam pozrieť. Tak na tri. Jeden. Dva. Tri!

Otec sedel so zakrvavenou tvárou otočenou k Rayovi. Posledný pohľad patril práve jemu?

Ray sa zhlboka nadýchol. Trasľavo, pomaly, plačlivo. ,,Za toto môžem ja? Ja som na vine? Keby som prišiel domov už včera, nemuselo sa to stať?“ plakal.

Jeho tvrdohlavosť zabíjala ľudí, ktorí ho ľúbili. Som prekliaty? Od maminej smrti sa nepoučil, ani nedospel, i keď asi mal. Nie! Deje sa to priveľmi rýchlo!

,,Oteeeec!“ zavolal do tmy. Pohladil ho po líci. ,,Odpusť mi, nie si moc starý, aby si ma pochopil.“

Svoje slová nemohol vziať späť. Nikdy ho už neopustí pocit viny.

Nikto mu neodpustí. Nikdy.

Otec je preč, mama tiež. Nemá nikoho. Zostane navždy sám. Predtým od nich utekal. Teraz by však najradšej vzal svoje slová späť. Všetko, čo im povedal, ako im nadával a pohŕdal nimi, ho mrzelo. Nechcel ani pomyslieť na veci, pred ktorými sa ho snažili zachrániť. Hlavne otec. Nepodarilo sa. Aj tak tam išiel. Aj tak to urobil. Nie preto, že po tom sám túžil. Ukázal im, že ho neskrotia. Veľakrát a podrobne. Keď uvidel, ako sa im na tvárach usádza pohoršenie, až vtedy bol naozaj spokojný. On je predsa Raymond Morgan! Ten Raymond! Spomienky mu behali pred očami. Padali do vody jeho mysle ako balvany z olova. 

,,Ray!“

,,Je tu niekto?“ zašepkal do tmy plný beznádeje a zúfalstva. Už ani nečakal, že ho niekto zachráni. Nemal na to právo. On nie.

,,Neboj sa. To som len ja, miláčik!“

,,Mami?“ Ray mal chuť sa zasmiať. Blúzni! Radšej by bol na otcovom mieste. Keby mohol vrátiť čas, obetoval by sa. Zachránil by svojho otca, jediného blízkeho, ktorý mu zostal. On, Raymond Morgan, by urobil správnu vec. Prvýkrát v živote.

,,Nemám veľa času. Dobre ma počúvaj a zapamätaj si všetko, čo ti poviem.“ 

,,Mami? Mami!“ opakoval. Srdce mu išlo vyskočiť z hrude. Sťažka preglgol. Nechcel dať najavo svoju úzkosť. Hlas ho však zradil: ,,Nie! Počkaj! Tak veľmi si mi chýbala!“ Neveril vlastným slovám. Nevedel, čo vraví. Ústa sa mu pohybovali samé od seba. Snažil sa upokojiť, ale čím viac sa snažil, tým menej bol pokojný. Išlo len o jedno. Nezblázniť sa.

,,Tebe to ešte nedošlo?“ 

,,Čo?“ zamračil sa. Nič nedávalo zmysel.

,,Obzri sa, Ray.“ 

Zažmurkal do tmy. Videl obrys ďalšej tváre. Mŕtvej tváre hľadiacej do prázdna. Kto tam leží? Ale v aute išli len oni dvaja.

Nie, to nebolo možné! Kto bol ten tretí človek?! Pokúsil sa dotknúť otcovej tváre. Ruka však cez ňu prešla. Zatvoril oči. Tuho, akoby ich už nikdy nechcel otvoriť.

,,Som mŕtvy?“ opýtal sa s chladným odstupom. Vyznelo to však zúfalejšie, ako by si prial.

,,Na tom nezáleží.“ Tajomný hlas. Hlas, ktorý mu tak veľmi pripomínal mamu. Mal chuť zakričať do prázdna. Nech to už skončí! Nerobte si zo mňa srandu!

,,Samozrejme, že na tom záleží!“ oboril sa na ňu. Bol celý bez seba. Trpko sa zasmial. ,,Ty a otec, vždy ste boli rovnakí. Pomohli ste, až keď mi horelo za zadkom.“

,,Keby nebolo nás...“

,,Dosť!“ Do očí sa mu tlačili slzy. ,,A kto vlastne si? Nemôžeš byť moja mama!“ Nechcel otvárať staré rany, ktoré sa ešte nestihli zaceliť. Spomienka na ne ho pálila ako rozžeravené uhlíky. ,,Povedz mi to!“ vyzval ju. ,,Čo odo mňa chceš?“

Počul krátky povzdych. Myslel si, že mu neodpovie. Napokon však vyslovila: ,,Ray.“ Mamin hlas sa strácal. Ray sa musel veľmi sústrediť, aby zachytil jej slová. ,,Tajomstvo života je hľadanie...“

# # #

Kapitola 1

Otvorila oči. Nie, skôr ich od seba ťažko odlepila.. Obzrela si izbu tak ako každé ráno. Biele steny, nábytok kávovej farby a obrovské zrkadlo. Jej izba.

Posadila sa a ponaťahovala si ruky po krátkom spánku. Bol naozaj krátky. Ľutovala, že sa noc predtým pozerala na film. A predvčerom tiež. Vlastne sa už celý týždeň poriadne nevyspala.

Vstala a so zachmúreným pohľadom upreným do zeme podišla k zrkadlu. Keď bola malá, hrávala sa a rozprávala so svojím odrazom, pretože nemala priateľov. Pousmiala sa nad skutočnosťou, že sa od tej doby nič nezmenilo.

Akoby ich potrebovala! Povýšenecky si odfrkla.

Zdvihla pohľad.

V zrkadle stálo dievča s dlhými, vlnitými vlasmi s farbou ebenového dreva a v očiach jej, okrem nezmernej vesmírnej hĺbky, žiaril bronz. Na lícne kosti jej dopadali tiene hustých mihalníc. Diamantová pokožka odzrkadľovala lesk jej duše. Plné pery sa vlnili v miernom úsmeve. Áno. Toto bola ona. Sama to však nevidela. Videla bledé dievča s unavenými očami a rozstrapatenými vlasmi, ktoré bude musieť, proti svojej vôli, za chvíľu napochodovať do školy.

Nejako to tam do obeda pretrpí. Nedovolí im, aby ju znova šikanovali.

,,Nový rok, nová Dominika!“

Včera prebehlo zahájenie, prvákov rozdeľovali do tried. Zasimulovala chorobu a mama ju zázračne nechala doma. Jednoduché ako facka. Jeden z jej trikov, ktorý používala príliš často nato, aby ho nazvala trikom. Výhovorka.

Kiežby to mohla urobiť i dnes.

Obzrela sa. Mala pocit, že ju niekto sleduje. Zažívala ho už nejaký čas. Akoby na ňu NIEČO upieralo skúmavý pohľad. Dívalo sa to na ňu každé ráno v JEJ izbe. Azda bola paranoidná. Mama jej vždy vravieva: ,,Čo sa tak všetkého ľakáš? Upokoj sa.“

Pokojne by vrhala kradmé pohľady k zrkadlu aj do večera, keby nezazvonil budík. Mykla sa nad hrôzostrašnými tónmi a zahnala sa tak prudko, až skoro spadla. Zavinila si to však sama. Pravidelne si nastavovala budíky každých päť minút od stanoveného času. Nikdy nenechala nič na náhodu. Málokedy sa jej niečo vymklo spod kontroly. Perfekcionistka.

Hodiny oznamovali sedem. Mám iba pol hodinu!

Pribehla ku skrini a rýchlo vylovila modrý top a načančanú sukňu. Nazula biele tenisky, ktoré si večer prichystala ku dverám, aby mohla vyraziť čo najrýchlejšie.

Zbehla zo schodov do kúpeľne, kde predviedla olympijský výkon v hygiene. Určite by zaň dostala parádnu medailu!

Vybehla z domu, zamkla dvere a poobzerala sa naokolo. Rodičia a starší brat boli dávno preč. Nevidela autá, ani Filipov bicykel. Naozaj meškala. Naučila sa kontrolovať svoju prchkosť. Spomenula si, že raz doma vymkla celú rodinu. Vtedy vstala príliš ...

Koniec ukážky