Martin Rázus

Argumenty

Hovory so synom aj s tebou

Text diela vychádza zo Zobraných spisov Martina Rázusa (Martin 1940-43) a prešiel minimálnymi edičnými úpravami.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-973528-9-9 (EPUB)

Svit

Narodiť sa, môj milý, nie je šťastím, ani nešťastím. To je proste fakt, ako je faktom svit. Keď sú všetky podmienky rána - svitá. Nik sa tomu nediví, ani preň nevyčíta. Vieme, za tým faktom stojí poriadok a nesmierna sila prírody. Robiť pre to niekoho zodpovedným, nemyslím, že by bolo rozumné. Reťaz života vinie sa pred naším zrakom z nekonečna, ohnivo pojí sa k ohnivu. Nevidíme začiatku, nedovidíme konca. Príčina stáva sa výsledkom, výsledok príčinou, kým len neochabne vôľa žiť. Pri pohľade na ohromnú rieku, otázky prečo? načo? ― stávajú sa zbytočnými. Ak nás zovrie vo svoje ramená, neostáva len pustiť sa po nej, alebo zahynúť. A prečo zahynúť, keď je večnosť bez konca a trochu časnosti je jednako len zaujímavým intermezzom? Človek po tvrdom sne otvára oči, keď svitá, lebo vie ― nastáva deň, i keď deň práce a borby. Necítil si nikdy neodolateľný úsmev rána? Tak spomínaj i na deň, keď si prvý raz uzrel svetlo tohto sveta a rozpoznával oči, čo žiarli na teba rodičovskou láskou! Táto láska diktuje mi i tieto myšlienky, pri nich hľadím na teba, i na tisíce a státisíce tvojich vrstovníkov a vrstovníc, plaviacich sa dnes medzi Scyllou a Charibdis. Čítam otázky z tvojich očí a z očú ich. Odpoviem ti na ne proste, ako som si ich rozriešil pre seba. Nazri so mnou, môj milý, do tvári života i smrti!

I.

Obstávajú ťa pochybnosti a otázky pichajú ťa svojím kovovým zrakom kdesi až pri srdci? Nemysli, že si unikum! Slová o kríze práve terajšej mladej generácie šuchoria nevážnosťou frázy. Ten, kto stavia z toho nové problémy, netušiac, akou smiešnou figúrkou sa stáva v očiach skúsených ľudí, ktorí vedia, čo bolo. Nad svitom vždy sa zamýšľal človek, ako nad tisíc záhadami, ktoré z neho plynú až po mrk večera a po noc. Pochybnosti sú hosťami ľudských duší, odkedy si len postavili svoj svet. Otázky životné nelomcujú len generáciami, ale vekom a to najmä tým, v ňom si ty. Tie pochybnosti známe sú i mne, ktorý som ťa predišiel. Boli však známe dávnym ― pradávnym, lebo nikdy nebol svet bez mysle kritickej, čo si vždy žiadala svoj pokrm, ako i dnes. Na otázky života museli si ľudia vždy odpovedať. Musel som si i ja. A nebolo to ľahko! Čím je myseľ človeka prenikavejšia a ostrejšia v bádaní, tým je to ťažšie. U terajšej mladej generácie teda nie to je nové, že si musí otázky rozriešiť, iba ― že si ich musí rozriešiť pre seba a sama! Tak to bolo však i prv, i pred storočiami. Kto má zuby, tomu netreba pokrm požuvať, kto má myseľ, má ju na to ― vystihnúť zmysel života. V tom je práve kúzlo, bez čoho putovalo by sa nám týmto svetom veľmi jednotvárne. A keby tá púť i nebola bez utrpenia, čo na tom? Prekonali sme to i my, ktorých myseľ bola navlas podobná búrlivej mysli dnešných mladých pochybovačov. To je cenné v živote, čo sa takto vydobyje!

II.

Boj o pravý náhľad na život je teda tvojou úlohou. Čo je však tá pravosť náhľadu a čím môžu osožiť v určení tohto predošlé generácie? Človek ako najrozumnejší tvor na zemi ženie sa za absolútnou pravdou odjakživa a rád by ju obsiahol všetkými svojimi schopnosťami. Rozriešiť záhady pôvodu, cieľa, i budúcnosti našej ― nedá pokoja a rozpaľuje ducha viac, než najsilnejšia vášeň. Lenže schopnosti relatívnych hodnôt vedú iba k relatívnej pravde, čo sa zablysne pred našim zrakom z pomeru vecí a zjavov k nám samým. Pre kritickú myseľ, ženúcu sa za absolútnym poznaním, ostáva i dnes Pilátove: čo je pravda? Myseľ je však určite nie jediný prostriedok poznania. Neraz v istých veciach vycítime viac, než dosiahneme svojimi piatimi zmyslami a logikou kritickej mysle. A svet citu nie je pre nás menšej ceny, než svet rozumu. Naopak! Poznania rozumové môžu byť pevné, ale v konečných dôsledkoch tvoria len jeden pilier mostu, ktorý, ak ho nepodoprie cit, ostáva visieť v povetrí. Preto nám ľuďom, ak chceme prejsť cez veľrieku života a neutopiť sa, neostáva, len stavať na oboch pilieroch. Pravdy, bádaním získané, doniesť do pomeru s citovým svetom v nás, s našou vôľou, i s vôľou miliónov ― žiť a šťastne žiť. Ak si máme voliť z relatívnych právd, ostáva i pre kritickú myseľ rozumné, voliť si nie tú, čo zabíja, ale čo dodáva chuti žiť a víťaziť nad životom. Účelnosť, myslím ― je charakteristikou pravosti, keď ide o určenie životnej pravdy. A táto účelnosť je už v dosahu našich zmyslov, môžeme sa o nej celkom reálne presvedčiť. Preto jedine na tom môže sa zakladať pravosť náhľadu na život. Pri tvorení tohto v mladej duši úloha predošlých generácií nie je autoritatívna, iba poradná. Ani ja, môj milý, nenárokujem si viac voči tebe, hoci si mi taký blízky. Tým menej odvážim sa nárokovať si voči tvojim rovesníkom. Ale pravda životná, práve pre jej relatívnu cenu, musí vždy dozrieť, ako víno, keď má presvedčiť pravosťou farby, vône i chuti. Pravda sa stáva životnou nie jej odhalením, ale pečaťou skúsenosti, čo môžu udrieť nie tí, čo žiť počínajú, ale tí, čo už žili, alebo aspoň dosť prežili. Životná múdrosť nie je majetkom generácie, ale generácií, tvorí sa, ako ľudová pranostika o Medardovej kvapke. Nová generácia môže z nej odložiť, môže ju doplniť, ale trhnúť ňou, prečiarknuť ju a nahradiť novou ― znamená započať od A. so všetkým rizikom v znamení slov: i navráti sa pes k vývratku svojmu. Pri tvorení náhľadu na život dobre je mať rozum, ale ešte lepšie mať ho a vedieť využiť i spoločný majetok generácií, overený životom. Možno chodiť tak, či inak, ale nemožno chodiť na hlave. Pri posudzovaní duchovného fondu, práce a vôbec života predošlých generácií nesmieš vyjsť zo zlých ľudí, akí vždy boli i budú, ale z tých, čo boli soľou spoločenstva. Inak by si, hladný, siahol po skale miesto vonného, sladkého chleba.

III.

A teraz už zahľaď sa do hĺbky svitu, čo objíma a vášnivé bozkáva hory-doly, širokú-ďalekú zem, i teba samého. Dovoľ mi stáť vedľa, keď sa spytuješ, odkiaľ si vzišiel sám. Ak sa zadívaš do plameňov slnka, dvíhajúceho sa nad hory, oslepí ťa iste a čo máš z toho? Tvoje otázky sú odôvodnené, ale nezájdeš s nimi ďalej, ako tí, čo išli pred tebou a norili svoj zrak do záhad pôvodu celkom tak, ako ty. Len jediná veda pomohla by ti o krok ďalej, ak i nie k tvojmu osohu: chémia! Keby si vedel zostaviť vajce z chemických látok, podložiť ním kvočku a vyliahnuť tak kurčiatko ― iste by si zatriasol náhľadom o všemohúcnosti nesmiernej sily, čo srdce ľudské tušilo za vesmírom a tuší. Alebo aspoň amébu sformovať, najprostejšiu amébu, čo by vedela žiť a rozmnožovať sa. Ty to však nevieš vytvoriť a nevedia ani múdrejší od teba! A bez toho čokoľvek si pomyslíš, je to len ― čo ohlodala ľudská myseľ so všetkých strán tisícorakým spôsobom. Ak poctíš dôverou svoj citový zmysel, čo ťa prenesie za hranice dosahu tvojich piatich zmyslov, staneš pred chrámom a pokloníš sa vo viere pred majestátom Boha stvoriteľa, ktorý sformoval človeka na svoj obraz. Ak zastaneš na polceste, ostane ti príroda, ako tajomná matka všetkých vecí a ty ocitneš sa v rade múdrych, ktorí ― ako kedysi alchymisti ― miešajú vo svojich retortách hmotu, jej zákonitosť a náhodu, z čoho má byť život. A alchymisti nemiešali bezpodstatne, dnes už ich moderní nasledovníci vedia vytvoriť zrnká zlata z hliny a vykryštalizovať z kamenného uhlia diamantový prášok. Kam prídu alchymisti života, kto to vie dnes? Ich prírodovedecký náhľad na svet má svoje trhliny, ktoré vyplnia hypotézou, alebo lepšie vierou, čo sa podstatne nelíši od viery, ktorá kladie vesmír, i s jeho životom, k nohám nepochopiteľnej a všetko tvoriacej, všetkým hýbajúcej, najrozumnejšej absolútnej bytosti. Prvá trhlina je medzi neživotným anorganickým svetom a medzi prvou bunkou, schopnou žiť, množiť sa a tým tvoriť nový organizmus. Druhá trhlina, dosiaľ nijako nepreklenutá, je medzi tvorstvom zeme a medzi tvorom zvaným ― homo sapiens. Zhon po deformovaných kostrách a stlačených lebkách v starých vrstvách zeme nemá čím zaimponovať. Strom života, ak rodil kedysi podľa týchto predstáv, mal by iste rodiť i dnes. A tak i ovocie jeho, čo sa hľadá pod zemou, malo by byť na nej viditeľné. Alebo je niečo veda, alebo hypotéza a vtedy z dvoch hypotéz má si vždy človek právo vybrať tú, ktorá ho uspokojuje. Ja som našiel svoje uspokojenie v hypotéze, čo predpokladá všemúdru, absolútnu bytosť, lebo mi vyplní ohromnú prázdnotu vo všehomíre. A keby to hneď bola len monumentálna báseň, i tak má z toho viac môj duch, keď si ju recituje, alebo jej naslúcha, než zo zajakavých slov, ktoré chcú spraviť človeka bohom a vysotia ho vlastne ako žobráka v oblasti priestoru a času. Ty si vyber pri pohľade na svit a jeho zore to, čo uznáš za dobré, ale zrovnávaj dobre a neober seba! Neradím ti zatajiť to zverské, čo je v nás. I ja myslím, v pokolení ľudskom túla sa množstvo bezchvostých opíc, lebo človek počína sa vlastne s uvedomením ľudskej dôstojnosti, toho obrazu božieho. Chcem ťa len upozorniť na vzácne hodnoty našich psychických vlastností, ktoré človeka stavajú nad rozumného zvera a určujú mu v symfónii všehomíra primeraný zástoj, i cieľ.

Domov

Vták má svoje hniezdo, líška dieru a človek svoj domov. Myslím predne ten tichý kút, kde zlatá žiara svitu zasvieti mu prvý raz do tvári. To je niekde palác, niekde len chalupa, ktorá má však vždy svoje podivné kúzlo. Rozhliadame sa svetom a zdá sa nám, celý by mal patriť nám a my jemu. Celá zem mala by byť naším domovom! Lenže je život iný, celkom iný! I sťahovavý vták, ktorý má dva domovy, vracia sa pravidelne na svoje staré miesta, kde sa živí, ako vie a teší životu. Kto je doma všade, ten nemá nikde domova. Kto sa domnieva, že mu je vlasťou celý svet, vskutku je bez vlasti. Preto má rodná zem svoju chuť i vôňu a človek nevdojak vracia sa k nej znovu, povoľný jej tajomnej sile. Iný hovor má rieka i hora, iný úsmev obloha nebeská okolo domova, i keď je to nie kaštieľ, ani poriadny rodinný domec, ale len rozheganá chalupa. Nezabudni, môj milý, na toto kúzlo! Ak sa ho zriekneš, o toľko budeš chudobnejší. Teba však, viem, trápi iné pri myšlienke na domov. Spytuješ sa ― prečo je nie domov, ako domov? Máš pravdu, každá rodina mala by mať domec a v ňom jedáleň, spálňu, kúpeľ a čo k tomu náleží. Bude to niekdy, či nebude ― neviem! Nemožné to nie je. Ak raz národy odzbroja, majú už z dobrej časti prostriedky na takéto produktívne investície. Zreorganizovaním práce a jej výsledkov našlo by sa ostatné, čomu ja všetkému prajem zo srdca. Kým to však nebude, ostáva pochopiť dary i najskromnejšieho domova a byť za ne vďačným.

I.

Tvoj domov je dom náš, byt tvojich rodičov. Máš v ňom pohodlie i hojnosť ― nejeden z kamarátov mohol by ti i závidieť. Máš i nás, čo ťa máme radi. Nie div, keď počítaš dni pred prázdninami, kedy pôjdeš domov! Ozaj, počítal by si ich i keby sme bývali všetci v jedinej chyžke a boli chudobní, ako mnohí iní? Myslím ― áno! Sladkosť domova nie je v pohodlí, ani v hojnosti, ale v tej tajomnej hudbe sŕdc, čo náležia sebe. Ty vieš, nikde ti tak neprajú v šírom svete dobrého, ako tvoji doma. Ak prechorieš, nikde sa tak nechvejú o tvoje zdravie. Hrozí ti nebezpečie? Nikde tak netrnú o tvoju budúcnosť! Máš úspech a radosť? Nikde sa netešia úprimnejšie gólu, čo sa ti podarilo vrhnúť životu do bránky. Popri tej istote, čo srdce precíti, to je jeden zo vzácnych darov domova. Jeden ― nie jediný; tých darov je viac! Skromný, biedny domov zdá sa krivdou, hotovým trestom vydedeného, ale nie vždy je tým. Ani palác nemusí byť nijakým šťastím pre dušu mladú, tvoriacu si svoj svet s ružami i tŕním. Kto začne nízko a dobýva si svet stupeň po stupni, má istejšiu cestu než ten, kto začne vysoko a mdlého, núti ho život zostupovať nadol. Kto dostane všetko hotové už tým, že sa narodil v kaštieli, ten môže mať hojnosť, jednako cíti neraz, ako by nemal nič ― lebo nič nie je vskutku jeho. Bieda, najmä na počiatku života, je nie vždy trest, ale ten najvhodnejší tréner k pravému oceneniu toho, čo sa vydobyje a pomocníkom k najvyšším métam života. Videl som syna boháča, ktorý z lásky otcovej prešiel už celý svet do svojho šestnásteho roku. Bol z neho vrak ― nič ho už nezaujímalo. A skúsil som sám, ktorý som vyšiel z biedy, aký sladký je rozdiel medzi tým, čo dal včerajšok a čím dnešok obdaril. I chuť života a ambícia tvorí sa primerane pomerom, ktoré premáhame. Kto nevie, čo je tŕň biedy, nikdy neprecíti a nevychutná, čo je med dostatku. Len človek, prebíjajúci sa od zlého k lepšiemu, vie si oceniť dary života v pravej hodnote. Kto má všetko zásluhou svojho rodu, nemá sa za čím hnať, ale nemá mu čo ani radosť robiť. Preto myslím, chudoba dá snaživému a zdravému decku krajší sľub do kolísky, ako hojnosť. Pravda, decko sa ho musí chopiť a za skvelým príkladom najlepších, čo sa dostali na najvyššie miesta ― sľub sa stane skutkom. Jest zaujímavejšieho športu, než je tento, môj milý?

II.

Sú dary, čo majú patriť každému, i najskromnejšiemu domovu. To je právo na chlieb, na odev, na zdravú vodu, čerstvý vzduch, životodárne slnko. Ako vidíš, nie sú to hodnoty, predpokladajúce bohatstvá, len tie minimálne dary, bez nich je ťažko žiť. V práve na chlieb a na odev rozumiem príležitosť k práci, čo opatrí ostatné. To právo uplatniť, uznám, je vážnou, ba najvážnejšou úlohou našej doby. Ide o vhodné organizovanie výroby a odbytu, čo zas predpokladá vhodnú deľbu svetového kapitálu, ako hnacej sily výroby, i spotreby vo všetkých kútoch sveta a nemusí byť človeka bez ...

Koniec ukážky