Bombura

A INÉ NOVELY

Martin Rázus

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Obálka © 2020 Filip Stanko

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-21-6 (EPUB)

Z najťažších chvíľ života Priateľom a známym.

Bombura

I.

Mešťania slobodného kráľovského mesta Brezna mali už v prvých rokoch sedemnásteho storočia veľký zmysel brániť si svoju dedovizeň a svoje slobody. Vyrástlo to už z dejov, ktoré sa tu odohrali a ktoré ako hlinu premiesili mäkkú a bezzáujmovú ľudskú dušu. Priebehom času vybudoval sa tu tvrdý a neústupný charakter, v ňom rástli generácie i so svojimi chybami a dali základ duševnej tvárnosti budúcim. Spoločnosť nebola bez chýb ani za najdávnejších časov. Mala svojich patricijov, svoje súdy, právo - ius gladii, pred ktorým korili sa všetky hlavy, ako i svoj kriminál, ktorý po dlhé roky sotva kedy bol prázdnym. Ale ruka justície bola prísna, tváre sudcov i senátorov, ktorým predsedal richtár, kamenné. Taký dvadsaťštyri členný súd - vigintiquatuorvirát - upravoval mravy nielen živých, ale i mŕtvych, rozdával palice a lopaty previnilcom, z nich nameral dosť i ženám, ktoré sa v niečom pozabudli. Samopaš netrpel, na schladenie horúcej krvi mal prinajmenej trlicu na rínku, ktorá v nedeľu po službách božích dostala svoje obete. Vyniknúť nebolo ťažko, a ak kto nemohol byť bez toho, mohol na seba, svoje svaly, alebo svoju krásu a nežnosť ľahko upozorniť. Ak sa kto obesil, nebol tým ešte von z obliga. Vigintiquatuorvirát zasadol, fiškus vstal a povedal svoju obžalovaciu reč i proti mŕtvemu; ak už duša bola v pekle, telo ešte bolo tu a tomu namerali vysokou mierou. - Nech menovaný, - tak znel ortieľ, - je z tohto mesta na chotár popravným majstrom na káre vyvezený a, po odťatí pravej ruky a hlavy, nech je jeho telo spálené a prach do vetra rozhodený. Deliberatum est. - Viacej nebolo možno urobiť.

Posledne sústredil sa záujem mesta na veštici a bosorke Kataríne Flochovej, ktorá práve sedela v tej najväčšej istote naprostred rínku.

V takýchto prísnych regulách rástol mestský mrav. Aký div, keď skoro každá nedeľa mala i svoju senzáciu. Posledne sústredil sa záujem mesta na veštici a bosorke Kataríne Flochovej, ktorá práve sedela v tej najväčšej istote na prostred rínku.

- Čože si vykonala, - pozerali si ju vážne meštianky i poctiví majstri, príslušní do tých najrozličnejších cechov.

- Ej, čarovala, - zneli poznámky, - nebála sa ani Boha, ani ľudí, šatku zvliekla s mŕtveho a dala ľuďom použiť. Údila v komíne gate a košeľu, naložené šípom a tŕním.

- A na čo jej to len mohlo byť?

- Ktože ju vie, opýtaj sa jej.

- Ešte sa jej spytovať, - ozvalo sa bojazlivo. - Veď má oči ani zrkadlá, povie ti niečo a ostane na tebe.

Takto sa mleli celý deň zvedavci okolo delikventky. Večer, keď ju vypustili, dráb zaviedol ju na rozkaz richtárov do Drakšiara, kde mala chalupu.

- Ty Dora, - pohrozil jej dráb, odchádzajúc, - pritisni si kolom dvere, nech ťa v noci niekde nevidia, lebo zhoríš na Viselniciach!

- Ba, choďte už, - zasotila drevenú závoru a ľahla si spať.

Utrpenie sa však ešte neskončilo. Spravodlivosť vykonala svoje, ale ľuďom nezapchala ústa. Kam sa Dora obrátila, všade znelo príšerne - striga, striga, bosorka. Deti si zakrývali ústa, aby im zuby nepočítala, lebo im vypadajú. Pomáhala si, ako vedela, postavila sa na nohy, skrížila pohľad, zatiahla si šatku na oči a strašila ľahkoverných. - Veď vás ja nájdem, nájdem vás ja! - A strach mal hneď veľké oči, ľudia verili, že ona všeličo môže spraviť, i človeka obrátiť na koňa, prečo by nie. Aj sa jej báli priblížiť, človek nikdy nevie! Ani páni senátori neodvážili sa zadrieť do nej, ani sám pán richtár.

Iba jeden mládenec sa jej nebál, hoci zazerala naňho spod pritiahnutej šatky, ale to bol i chlap, vysoký skoro na dve siahy, nohy ako stĺpy, ruky ani válce, na krka bol by azda aj žarnov uniesol. Bol to Jakub Bombura, pravým menom Mikovíny. Nebol bohatý, skoro ostal sám v chatrnom stavaní, ale bol patricij z popredného rodu, nemal ho rád ani richtár, ani úradníci mesta ho nemali v láske, pre výstupčivosť. Ak sa kto v nedeľu popral v mestskom hostinci, to bol iste Kubo Bombura, ale on naozaj ani nedaroval nikomu. Keď majetku ani nemal, ale chlapom bol. Sotva by sa bol odvážil kto v meste ísť s ním za pasy. Keď sa mäsiarski majstri lapili doňho i na stávku, pohádzal ich radom na zem, ako múčne vrecia.

- Kde len berie tento Kubo toľkú silu, -čudovali sa mešťania. - Nemá sa ani dobre čoho najesť.

Kubo sa však dal na zárobky, vedel pracovať za dvoch a kto ho chcel mať, ten mu i dal. A najradšej vychodil na salaš, tam sa najedol, nastrebal žinčice, nanosil bačovi dreva i narúbal a potom sa vyspal do dobrej vôle. Na salaši nebolo smutno, vychodili tam mešťania aj ich dievky a gazdiné pre syr. Ale prišli i iní chlapi, známi, neznámi. Mali zbraň, pošmúrne tváre a radi si rozkazovali. Sotili každého, kto sa im dostal do cesty. Tak to spravil jeden i s Bomburom.

- Ale iďže, - skrútil sa tento pohŕdavo. - Neondej.

- Aké neondej? - osopil sa naňho chlap ani hora, s vybíjaným opaskom a valaškou.- čo som ja s tebou kedy husi pásol?

Bača i valasi mrkli na seba. Vedeli, čo bude a nemýlili sa. Slovo na slovo a chlapi boli si vo vlasoch.

- Čože sa tak dvíhaš? - okríkol ho neznámy. - Ktože si ty?

- Ja som mešťan, - vzopäl sa tento hrdo.

- A ty si, ty si zbojník!

- Ty, ty papľuh, takéto mi povedať! - sčervenel nepriateľ ako rak, - to si ešte odnesieš!

- Odnesie, kto odnesie, - pozrel mu Kubo smelo do očú a sledoval valašku blýskajúcu sa v ruke.

V druhú chvíľu však už valaška odfrkla ani trieska. Psi zavyli, známi i neznámi obstali chlapov a nastalo klbčovisko.

- Dajže tomu chlapčiskovi, Jano, - posmeľovali jedni. - Nech ide mater cicať!

- Kubo, nedaj sa, - volali zas druhí. A telá sa zvíjali, ako ohromné hadiská, v chrbtoch pukalo, kosti zapraskali.

- No Kubo, nie darmo si jedával halušky tri razy denne, - vychvaľovali ho Brezňania, hrdí na neho.

Kubo dostal do políčka i do brucha, zrútil sa na zem, sotva sa však Jano spamätal, už bol zas na nohách, žily mu navreli a vrhol sa naňho, ako rozzúrený býk. Diváci prestali dýchať. Divoký zápas chlapísk ich frapoval, už čakali, všetko sa skončí bezvýsledne, chlap, ako chlap, na tej istej bryndzi, na tej istej žinčici a na tej istej baranine vyrastený. Keď tu Zrazu Kubo sa otočil, schytil Jana za chrbát a za hlavu a tak ho praštil na zem, až zadunela. Jano ostal ležať na pažiti ako snop, lapal dych poriadnu chvíľu a ani sa viacej nechytal do bitky. Mumlal ani trafený medveď.

Kubo si stieral krv, ktorá sa mu valila z vyrazeného zuba, gánil na soka, ak by ešte mal chuti, ale toho prešla všetka. Prítomní zas obzerali Kuba, či sa mu nič nestalo.

- To je ale chlap, - hovorili si i ti neznámi, - takého sa neobrátilo ešte na tomto salaši.

- No Kubo, nie darmo si jedával halušky tri razy denne, - vychvaľovali ho Brezňania, hrdí na neho. - Tak to vravela i tvoja mať, že ťa niekoľko rokov pridájala. Z ničoho, je nič. Ale košeľu máš krvavú na chrbte.

- Musím si umyť, to mi iste pomliaždil ten zbojník!

- Aký zbojník?- počala sa škriepka znova.

- Komu sme my čo? - kričali chlapi hrozivo a blýskali valaškami, až psi zavýjali znova.

- Veď ja nič, - umýval si Kubo skrvavené plece vodou z válova. - Ale ak chcete, ešte vám ukážem!

- Škoda sily mariť, - ustával hnev urazených. - Radšej poď s nami, bude ti dobre!

- Ale ja, medzi vás, ja mešťan, medzi vás, - zdvihol ruky ako kláty, - to už nie! Chudobný som, ale zbojníkom nebudem! Raz som nie na to, keď chcem, zarobím si a mám, čo by sa ja túlal po skalách, ako medveď! A tu stalo sa niečo, čo nečakal. Z davu vyrazila ostrá tvár Katy Flochovej. Letela naňho rovno ako osa.

- Len sa tak nezhŕdaj, Kubo! - zasipela naňho posmešne, - azda je to pre teba novina, nejedol si jakživ kradnutú baraninu?

- Nejedol! - zdúpnel Kubo, obzerajúc si opovržlivo bosorku.

- Len sa nevyhováraj, - dobiedzala ďalej, - veď som aj ja bola pri tom!

- Čože? Ty klietkárka! - sotil jej do očú, poblednutý ako mesiac. - Ja tvojho ancikrista! - podišiel k nej hrozivo. - Nech nehľadím na tú tvoju mrcinu, rozdriapem ťa v rukách! - a v tom ju brnkol trochu do pŕs.

Bolo to pre neho trochu, pre ňu priveľa. Potočila sa, zachrčala a prestala dýchať. Iného nestalo sa nič.

Kubo videl, je zle. Bosorky je nie škoda, mali ju už dávno spáliť, alebo hodiť do bacúšskeho stavu. Ale zabiť, to je zle, - zvesil Bombura hlavu a hľadel chvíľu ako do prázdna.

- Neboj sa, budeme ťa brániť, - posmeľoval ho bača i valasi. - My sme videli, ako sa to stalo.

- I my, i my, - znelo zo všetkých strán, čo však nezmenilo fakt. Na pažiti ležala stará žena, prsty skrivené, zuby zaťaté, ostré oči stĺpkom. Ako by len volala kohosi pred súd. Čo na tom, že začala ona, nik ju nevolal, nik neprovokoval, čert ju sem dovliekol. Jednako bola a už jej niet a to už vpadá do právomoci breznianskeho fiškusa, i vigintiquatuorvirov a pod hrozné právo - ius gladii.

- Hoj, Kubo, - zahmkal si sám pre seba, - už sa ty so svojim rodiskom musíš rozlúčiť, - obzrel si ho s kopca, ako leží pri Hrone v objatí drsných bášt a múrov.

- Nikdy som nemyslel, - povedal zarazeným očiam matnejúcim okolo neho. - Pôjdem, kam ma dve oči povedú, ešte jest niekde kúšťok sveta i pre mňa.

- Neutekaj, Kubo! - ozvali sa z kúta hlasy. - Ostaň a poď s nami!

- Nikdy, - pokrútil hlavou.

Ešte sa postaral o Katu, aby ju mal kto zniesť do mesta a či už bola, či nebola bosorka, uložiť kresťansky do mestského cintorína. Potom sa zadíval ešte do blčiacej pahreby a zahľadel v tie zmĺknuté, ohňom ožiarené markantné tváre.

- Majte sa dobre, - pozdravil úctivo a ako netopier stratil sa vo tme.

II.

Od Breznianskeho salaša šiel horami, pirťami, kade ho už cesta viedla. Do vrchov sa nepúšťal, na hradskú nesostupoval. Tade chodia mnohí, furmani i kupci, mohol by trafiť na nejakého známeho. A Jakub Bombura, ako sa mu to s Katou prihodilo, štítil sa akosi ľudí, nevedel sa rovno pozrieť do očí. On pre starú bosorku mal čisté svedomie. Veď mohla sedieť doma pri peci a nebol by zavadil o ňu, ale ona ani teraz nedala mu pokoj, stavala sa mu pred oči a hnala ho kamsi nevysvetliteľne. V duši jeho ozývalo sa to hrozné: - Jakub, Jahub, zabil si, zabil, - a on nevedel si pomôcť, preto hľadal horu a iba v jej húšťach cítil sa istým. Lebo keď bol už preč z breznianskeho chotára, ťažko ho budú môcť dolapiť a tobôž súdiť. A keď už musel medzi ľudí, vyhľadal salaše. Poprosil baču, alebo vykonal mu niečo a tam medzi deťmi prírody, pri žeravej vatre zo smoliakov alebo z kosodreviny, cítil sa ako doma. Tak zašiel až na Ľubietovský salaš.

- Daj Boh šťastia, - pozdravil slušne, ako sa patrí a tu videl, akísi čierni, učadení chlapi obracali barana na ražni.

- Bože daj, - odpovedali mu akosi s pleca a obzerali si ho pozorne. - Kdeže ideš touto cestou?

- Nuž ja veru z Horehronia, - odpovedal im, - niekam dolu až do Senice. Nemám nikoho a tam mám strýka Eliáša, rád by som k nemu na zimu.

- A nič nenesieš so sebou?

- Čo by niesol, - pochopil hneď príčinu zvedavosti, zbadal baču, ako sa obzerá a vedel, prečo to robí.

- No niečo len musíš mať, - dobíjal jeden z chlapov a počal ho chytať za šaty a ohmatávať ho.

- Dajže ty mne pokoj, - ohnal sa Jakub.

Ich kamarát na pažiti vedľa vatry váľal sa ako sviňa v blate...

A tu ten chlap našiel sa naraz na zemi. Prítomných to prekvapilo. Ich kamarát na pažiti vedľa vatry váľal sa ako sviňa v blate, to už neodpustiť, to už ide do cti, - počali vykrikovať a prišelcovi vyhrážať. Ten sa však nezľakol, stisol päste a rozkročil sa naširoko.

- To si iste ty, čo si tú bosorku zabil na Breznianskom salaši! - vyčítal mu nevdojak ten prvý, ktorý sa už zbieral na nohy. - Myslíš, nevieme o tom? Až prídeš pod Ľupčiansky zámok, tam ťa nájdu a posadia do chládku. Na zámku majú poriadne pivnice, môžeš v nich zhniť, ako stará metla.

- Poddaj sa! - obstali ho chlapi hrozivo. - Alebo ťa rozsekáme!

A už sa to začalo. Zbojníci vrhli sa na Bomburu a chceli si ho zaskočiť od chrbta, ale ten švihol jednou päsťou a oni váľali sa v blate, ani hrušky, rozohnal sa druhou a už nemal okolo seba nikoho, všetci odťahovali sa na úctivú vzdialenosť, nik sa neodvážil dotknúť sa ho.

- Hej, chceli by ste ma oddať hajtmanom, vy lotri zbojnícki, - zahrešil im rozkatený, - ale ja vás oddám čertu, nech si vás zoberie do jazerného pekla.

Nemal však už koho oddávať, barana na ražni, aby nezhorel, krútil už valach a zbojníci odbehli krátkou cestou. Iba teraz usmial sa naňho bača.

- Chlap si, - potľapkal ho po pleci, - nech sa nepostavíš, rozsekajú ťa, alebo oddajú panským drábom miesto seba. Najedz sa a napi po chuti, i vyspať sa môžeš u nás do rána, po takej práčke dajú ti pokoj.

Tak sa i stalo a Bombura pohol sa len na svite. Bolo pekne po daždi, vtáctvo spievalo, kvety sa privrávali. Kráčal hustou bučinou a spúšťal sa k Ľupčianskemu zámku. Na nešťastie spustil sa však až dolu na cestu. Neviezol nič, ani na plti, ani na voze, tu ho však pristavili mýtnici.

- Stoj, kto si?

- Vidíte, kto som, - odpovedal chlapsky, - pocestný. Neveziem nič, od čoho by som vám mal platiť!

- Aká to reč, - fľochli na neho drábi zlostne. - Tu sa panstvu platí a nie nám, voľačo už len nesieš, z toho dáš, čo máš.

- A chceli by ste, - zadíval sa na nich Jakub posmešne.

- Chceli, konáme si len svoju povinnosť!

- A ja si tiež konám len svoju povinnosť, keď vás vyplatím z toho, čo mám, - a hrkol jedného drába do druhého, až ten tretieho prevalil. - Ta mi choďte z cesty! Furmanov staviate, kupcov pristavíte, no tam máte aspoň prečo, ale pristavovať i chudobného človeka, ktorý nemá len dve päste, je už priveľa. Čo človek len nato žije, plniť pokladnicu vášho panstva?

Tých však už nemusel presviedčať, váľali sa predesene v prachu a boli radi, keď ho videli miznúť na zákrute.

Takto sa musel Jakub prebíjať, ale prebíjal sa rezko, videl - človek nemusí byť zbojníkom, aby zavadil i tam, kde nechce, to je už tak, niektorí ľudia prežijú život a nikto si ich nevšimne, iný človek zas spraví krok a už má hádku. Sú ľudia, ktorí priťahujú blesky a hromy a kapustný hlúb nič nepriťahuje. Takto si vysvetľoval svoje nehody i Bombura a kráčal odmerane ďalej. Niže Bystrice stretol sedliakov, stáli okolo naloženého voza, zaviaznutého po osi v blate, a božekali. Jeden behal s dlhým kolom, podkladal ho sem i tam, oprel i o plece. A hió, koníčky šli sa roztrhať, natrhali už i pobočky, skoro by boli ušli bez voza.

- Počkajteže, - zastal pri nich Bombura a zmeral fúru očami. Bola poriadne naložená senom. Tu on vzal kôl, podložil pod zadné koleso.

- No, pohnite! - zdvihol voz pred ich očami do vzduchu.

- Hio, hióó, - kričali sedliaci so všetkých strán a voz sa vyšmykol z priepadliska. Blato vystreklo vysoko, i do Jakubovej tvári, ale nič. Fúra už šla svojou cestou.

- Ej, ej, - kývali hlavami sedliaci. - Ty máš ale silu. Mohol by si s nami a budeš nám i richtárom. Ty zadrhneš i medveďa, ak nám príde jalovice byť, poď s nami do Badína, už sa i tak mrká.

Jakub šiel, bola práve muzika v obci. Zaviedli ho do krčmy, tu sa tancovalo a mládenci chytali si dievky. Jakub hľadel, v duši jeho sa pohlo niečo, zbadal čiernookú peknú Marišu, vysokú a hybkú ako jedľa. Díval sa na ňu a čakal, veď už dávno nemal ženy v rukách, ale márne čakal. Mariša išla z ruky do ruky. Konečne Jakuba vďační sedliaci prestali baviť, ani pálenka mu už nechutila, vstal a namieril rovno k černuši i popýtal ju o tanec. Zrazu stal mu do cesty akýsi pyšný územčistý mládenčisko. Nos mal dohora, z očú sršali mu blesky, lapil dievča za ruku a trhol stranou.

- Mariša, - potrhol dievča drsno za sebou, - to by si mala s kým tancovať! - obzrel si neznámeho hosťa zvysoka. - Veď je to dákysi tulák.

Jakubovi vohnala sa všetka krv do tvári, stal si naprostred krčmy a zastavil tanec, nikomu neuhol, nikto nevládal jeho odstrčiť, vypäl sa ako dub, nohy ako stĺpy, ruky ako válce, zdalo sa, sú to len ľudkovia, ktorí sa mrvili okolo neho.

- I ja vašich tristo matier, - zmeral ich Bombura, zadržiac niekoľkých, ktorí mu nadbehli. - Takto vy tu uctíte chudobného Človeka!

Nastala trma-vrma. Cigán stíchol, ustrašené oči hľadeli, čo bude. Čo smelší mládenci zhŕkli sa okolo a merali Bomburu očami zdola nahor. Prvý medzi nimi bol ten, čo odviedol Marišu, ostatní prišli na pomoc. Ale aká pomoc. Sotvaže zavadili do tuláka, tento sa ohnal a chlapci ležali po zemi rozkydaní ako tekvice v tráve. O chvíľu leteli jeden za druhým z krčmy, ako smeti pred metlou. Všetko vyhrnulo sa na dvor, najprv dievky, potom i mládenci, ustrašení Cigáni chránili si v kúte husle, basu a rozladený cimbal. Bombura ostal sám.

- Počujte, muzikanti, - zavolal na nich, plný dôvery, - peňazí nemám, ale ak mi zahráte, odplatím sa vám raz statočne.

Muzikanti radi, že im nikto nepolámal inštrumenty, fľochli zboka jeden na druhého. Páčila sa im taká reč. Ani oni najčastejšie nemali peňazí, iba dobrej vôle. Primáš hneď i spustil akýsi rezký kurucký čardáš, cimbalista dal tomu korenie a basa vážnosti. Bombura nadvihol si ošúchaný širák so sokolím perom, zdupotal nohami a zavýskal si, tančil na div očú, kresal od výmyslu, lebo drobčil sebe, čo tam po kom, chlap môže byť veselý, keď musí i sám. Napokon však neostal sám. Hudba rezala, tí zvonku napínali najprv uši, potom krky, napokon jeden za druhým vlúdili sa do prázdnej krčmy, najprv len mládenci a chlapi, potom i dievky s omašľovanými dlhými vrkočmi. Vidieť takého chlapiska kresať, to sa nestane hocikedy. Napokon videl Bombura okolo seba všetkých, smial sa im do duše a oni usmievali sa naňho. Zjavila sa i počerná Mariša, stála a čakala, cítila, že tomu človeku spravila, čo nemala a nie je to hocikto. Keby sa aspoň pozrel na ňu. A nečakala darmo. Bombura ju zbadal, zatlieskal dlaňami a v druhú chvíľu niesol ju už v ohromných rukách ako pierko.

Ráno hovorilo sa len o podivnom tanečníkovi, všetky dievky snívali o ňom, i počerná Mariša, ktorej sa poriadne vryl do pamäti. Bombura však zmizol, videli ho ísť po ceste do Zvolena, ale kdesi zabočil a stratil sa, nikto nevedel kam.

A zvesť o jeho ohromnej sile šírila sa pred ním i za ním. Vedeli už o ňom i páni na zvolenskom zámku i tí na Vigľaši, čakali ho, aby im už ukázal niečo, ale on nie, nemal pre pánov nič na obdiv, ani pre ich paničky. Zasa udrel do hôr a zahol si do Štiavnice, do toho podivného mesta slovenského bohatstva, kde pilné ruky z tvrdej skaly vyberali zlato a striebro. Nešiel za tým, len si obzrel tie diery i starobylé múry, kde sa nejeden kráľovský zrak obrátil. Na konci mesta stavil sa vo vyhni. Kováči, chlapi ako z bronzu, ťahali mechy a zohrievali železá.

- Daj Boh šťastia, - prihovoril sa im a prizrel na nákovu, kam bilo troje svalnatých rúk poriadnymi perlíkami. - Akosi sa vám slabo poddáva to železo, mali by ste udrieť tuhšie.

- Nuž, perieme, ako vieme, - odvrkli mu pohŕdavo.

- Len vám akosi nejde.

- A tebe by šlo? - zagánili naňho.

- Podajte mi perlík a oprobujem! -. Jakub praštil na nákovu a železo sa rozišlo ako maslo.

Udiveným kováčom ukázal ešte niekoľko kúskov, lapil ráf a pokrútil ho ako žinku, chytil konskú podkovu a rozlomil ju v rukách, ako keby bola zo syra.

- Ty si azda ten Miesiželezo, - otvárali oči a pohostili ho. - Skade si a kam ideš, ostaň u nás, ty by si sa zišiel pri banskej práci, zaplatili by ťa dobre.

Koniec ukážky