DOBRÝ VOJÁK ŠVEJK V HALIČI

Pokračování slavného výprasku

Karel Vaněk

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Tato kniha ani žádná její část nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické nebo jiné podobě bez předcházejícího písemného souhlasu vydavatele.

Obálka © 2020 Filip Stanko

ISBN 978-80-99966-03-2 (EPUB)

Dobrý voják Švejk v Haliči

„S okresním hejtmanem jsme vždycky říkávali: ,Patriotismus, věrnost k povinnosti, sebepřekonání, to jsou ty pravé zbraně ve válce.’ Připomínám to zejména dnes, kdy naše vojska v dohledné době překročí hranice.“

Tímto výrokem poručíka Duba končí Osudy dobrého vojáka Švejka od Jaroslava Haška. Tehdy totiž vyrazila autorovi pero z ruky nemilosrdná smrt a jeho román, tato encyklopedie českého osudu ve 20. století a jedno z největších děl světové humoristické literatury, zůstal nedopsán.

Jaké byly další „osudy“ Švejkovy v ruském zajetí a v revoluci? Tuto otázku si položil po Haškově smrti spisovatel a žurnalista Karel Vaněk. Nemohl pochopitelně dosáhnout velkolepého Haškova humoru, ale mohl těžit ze svých bohatých i trpkých zkušeností z doby první světové války a ze zajetí v Rusku.

Kadet Biegler se ozval od okna: „Překračovat hranice velkého státu, je vždy vážná operace. Studoval jsem mapu za svého posledního pobytu v posledním cholerovém baráku a zjistil jsem, že proti nám, na úseku, který patrně obsazujeme, stojí trojúhelník, jehož jednotlivé body jsou ruské pevnosti: Luck, Dubno, Rovno. Nebudeme mít proti sobě jen pěchotu v dekunkách a pár polních osmicentimetrových a dvanácticentimetrových kanónů. Půjdem na pevnosti, půjdem na dekunky z betonu; budou do nás prát z těžkých pevnostních děl. A to je něco jiného, než válka v poli. Hlavní slovo bude mít dělostřelectvo; to prorazí do opevnění díry a do těch my nálezem jak kobylky. Pak to půjde na bajonet: Hurrá, hurrá!“

Kadet Biegler byl již ožralý a nic na světě se mu nezdálo být tak lehkým, jako dobývání ruských pevností,

A k té věci vážně a rozšafně odpovídal poručík Dub, kterému špiritus již také nadnášel mozek a dával křídla myšlenkám.

„Zcela správné; ale artilerie bude dělat jen průchody; dobytí a obsazení pevností provede pěchota; ta musí být odvážná, hrdinná, ničeho se nelekající. Pěchotu musí vést idea, idea a zas jen idea. A ta idea je patriotism, láska k císaři, zřetel k prospěchu říše. A naše vojsko tu věc má, a proto to vyhrajeme. Válku vyhrává idea, idea a zas jen idea; už před válkou říkal tak pan okresní hejtman. Pánové, kolegové, kamarádi: Chápejte, jak je to veliká věc: Jít do boje s ideou! Jen té je k válce zapotřebí!“

Lajtnant Dub rozhlédl se s opilou vyzývavostí po ostatních důstojnících, čekaje projev souhlasu; sám si připadal jak Evžen Savojský, který říkal: „K válce se potřebují peníze, peníze a zas jen peníze,“ a ani mu nenapadlo, že jeho program je těžší k vyplnění, než heslo hrbatého francouzského prince.

Ale hejtman Ságner hleděl ospale a bezvýrazně kamsi do kouta, a nadporučík Lukáš škrábal si nožem nehty.

Dub začal znovu:

„Největší roli v duchu vojáků hraje jejich výchova; ta se dělá ve škole, tu provádíme my, učitelé, vychovatelé, profesoři; my k duchu vojáků, jaký má být za války, dáváme základy. A také můžete pozorovat, že poměr lidí vychovaných, inteligence, je k válce jiný než poměr vojáků; pro ty válka neznamená nic jiného než holky, karty a chlast. Nemám pravdu ?“

A Dub zvrhnul do sebe „ex“ plnou odlivku mocné kořalky, páchnoucí denaturovaným lihem.

Kadet Biegler u okna se přiblble usmíval; hejtman Ságner zabručel cosi a vyšel ven; pár důstojníků složilo hlavy na stůl a spali, vydávajíce rezavé zvuky a Dub, už načisto zpitý, neovládající jazyk, do toho blábolil;

„Všecko pro císaře! Všecko pro dítě! Nejvyšší věc ve světě je blaho říše! Ať žije armáda! Všecko pro dítě!“

Tak heslo starého císaře, které zdálo se být šlechetné a nejvýš lidské, znělo pod stropem haličské školy k důstojníkům císařské armády, z nichž ani jeden nebyl v stavu nejen myslet, natož pochopit, že to heslo mělo mít v praksi stejný výsledek jako péče selky o podsvinčata, když jim dává do koryta mléko: aby dříve dospěla k zabíjení, aby měla křehčí a jemnější maso, aby víc na sebe brala a pak pod nožem řezníka vydala stonásobné úroky.

Dub, kterého se zmocňovalo delirium, vykřikl ještě: „Idea, idea, idea! Kdyby Rakouska nebylo, musili bychom ho vytvořit! Ať žije nebožtík Palacký!“ a svalil se se židle pod stůl.

Hejtman Ságner se vrátil, za ním vrazil do světnice kuchař Jurajda, rozpálený, rozkohoutěný a zuřivý; srazil paty a salutoval, nedbaje, že nemá na hlavě čepici:

„ Poslušně hlásím, von ho sežral! Ale načisto sežral! Sežral i se špagátem! Pane hejtman, poslušné prosím, já za to nemůžu; já ho dal vystydnout a von ho sežral! Takový krásný špekbuřt! Dyť vono ho bylo nejmíň dvě kila! Kdybych já to byl věděl, že je k tomu předurčen!“

„Vy, kuchaři, řekněte souvisle, co se stalo? Co sem lezete? Co pak je teď raport? Himlherrgot, vždyť chodíte k officírům už jak do hospody!“ utrhl se na ulekaného kuchaře hejtman Ságner.

Kuchař vypjal se znovu:

„Poslušně hlásím, pane hejtman, vy jste mi poručil udělat špekbuřt; tak já ho udělal. A dal jsem ho do sklepa vystydnout; pod něj prkýnko, na něj prkýnko a na to dva velké kameny, aby se spresoval; vono to má tak bejt. Ale putzflek Baloun mě viděl, když ho tam nesu, vlezl tam potom a sežral ho; ani nečekal, až vystydne. Poslušně prosím, pane hejtman, že už ten špekbuřt nedostanete, protože ho putzflek pana obrlajtnanta Lukáše sežral. Tak. Já za to nemůžu!“

Hejtman, který znal už od Lukáše žravou nemoc jeho sluhy, zaklepal spícím nadporučíkem, stěží zdržuje smích: „Ty Lukáš, jdi to dát do pořádku; ten tvůj Baloun sežral nám špekbuřt; víš, jak jsi se na něj těšil, že si ho dáš s octem a cibulí. Přijmi, kolego, mou soustrast!“

Rozespalý Lukáš zaklel, připnul si šavli a sypal se za kuchařem se schodů; dole na dvoře seděl na hromadě polen Baloun a nad ním stál s fajfkou v hubě Švejk:

„Vidíš, ty prase, kam tě tvá slepá vášeň zavedla? Sežereš officírům špekbuřt! Kdybys ho sežral jen panu oberlajtnantovi, to bych se nedivil, to je hodnej pán! Chlape špatná dyť tě zastřelejí, ty hovado jedno hloupý. Ježíšmarjá, co jest-li nebyl pořádné uvařenej a byly v něm trichíny? Dyť, kamaráde, dostaneš tasemnici!“

Oberlajtnant zařval nejdřív na Švejka: „Kušte, Herrgot, chlape, dám vás zavřít, že budete modrej! Ty svině, Baloune, kams dal špekbuřt! Krucilaudon, dobytku, vstaň, když s tebou mluvím!“

Švejk vyndal fajfku z huby: „Poslušně hlásím, že von vstát ani nemůže. Von je načisto zničenej. Von měl přes dvě kila. To byl, pane oberlajtnant, jeden domácí v Nuslích a tomu k obědu ke stolu museli přistavovat postel; von se nadláb jim dycky tak, že by byl k ní nedošel. Voni, pane oberlajtnant, poslušně hlásím, lidi mají moc všelijakejch slabostí; v Jinonicích byla jedna švadlena, moc hodná ženská a ta…“

„Švejku, mlčte; mordie, nebo vás probodnu,“ zasyčel oberlajtnant. „Vždyť vy do toho nemáte co mluvit. Vstaň, ty žraloku, ty krávo, ty pse hladová!“ zasyčel na Balouna. „Krucinál, Švejku,“ pokračoval, vida, že Švejk staví se do haptáku, „jest-li jenom cekneš, máš to v sobě!“ a zuřivě povytasil šavli.

„Já jenom chtěl jsem, poslušně hlásím, říct,“ usmál se blaženě Švejk, „že vona i taková smrt by byla pro mé dobrá a krásná. Vona smrt z rukou svýho pána má bejt sladká. Já jsem jim, pane obrlajtnant, četl jednou v kalendáři vo tom takovou povídku; moc krásný a dojemný to bylo. To byl jeden markýz ve Francii a ten měl sluhu, starého komorníka; a když potom tam začla revoluce a všude na těch zámkách to sedláci bílili, von ten markýz vomylem toho komorníka zastřelil. A ten komorník, když už dodělával a ten markýz chtěl poslat pro doktora, řek: „Neposílaj nikam, vašnosti; já umřu rád. Co pak, Jasnosti, když mě střelili do břicha a já zařval, nevykřikli: „Mon Dieu! Tos ty José? Pardon!“ A to mi stačí. A umřel, ouplně umřel. Poslušně hlásím, pane oberlajtnant, teď mě můžou probodnout.“

Švejk rozepnul si dva knoflíky u blůzy a odstoupil na krok od Lukáše: a zadeklamoval povýšeným hlasem: „Tak tedy vnořte chladnou ocel v horoucí prsa má, ať ona ochladí žár mé krve vášnivé!“

„Švejku, vole, mám se z vás zbláznit? Ježíšmarjá, vždyť já se k vůli vašim blbostem musím zastřelit sám,“ zaúpěl oberlajtnant, chytaje se za hlavu. „Moje nervy, moje nervy!“

Švejk si zase zapnul blůzu: „To nedělají, to by byla hloupost, poslušně prosím, pane oberlajtnant; když jich už zastřelejí Rusové, přijde to Rakousku laciněji, a takhle by to musel platit erár; vony ty patrony ani do revolveru nejsou zadarmo. Vědí, pane oberlajtnant, to vo ty chladný oceli a horoucích ňadrech mám z Vinohrad z Pištěkárny; tam takový kusy dávají. Tam si lidí dávají na všecko dobrej pozor a hrajou s sebou: jednou tam dávali hru „Král Václav a jeho kat“. Poslušně hlásím, to ten král byl v kundratickém večeřadle, pil tam víno a pořád říkal: „Blesky boží — blesky boží!“ A jeden z těch pánů mu nasypal do číše jed, aby se ho zbavili; král to chtěl vypít, zvedl ten pohár: „Blesky boží!“ a ňáká babička až s galerie na něj ouzkostlivě zavolala: „Mladý pane, nepijou to, maj to votrávený!“ A jednou zas — — —“

Nadporučík Lukáš zacpal si uši, podíval se zuřivě na Švejka koule očima tak, že se mu podlévaly krví, kopl do nohy zničeného Bálouna a obrátil se k účetnímu šikovateli Vaňkovi:

„Balouna tři dni po dvou hodinách uvázat; řekněte to cuksfírovi. Je to jisté, že to sežral on?“ a nečekaje odpovědi, jak puma odletěl ze dvora; za ním se dobráckým pohledem svých pomněnkových očí dlouze díval Švejk. Když potom řinčení šavle o schody zaniklo, obrátil se k zdrcenému Balounovi:

„Vidíš, blboune, co sis nadrobil; neměls daleko do pověšení. Už jsem ti zachránil po druhý život, ale víckrát to dělat nebudu, na mou duši nebudu. Co pak tohle dělá pořádnej voják, žrát oficírům špekbuřt? Kdyby se to dovědělo Jeho Apoštolské Veličenstvo, náš císař pán, co by si vo nás, vo tobě i vo mně pomyslel.“

A vida, že věčně hladový obr škytá a rukávem po tváři stírá slzy, sundal mu čepici a pohladil ho po vlasech: „No, no, nebreč, neřvi jak stará kurva; snad bys k vůli takovýmu hovnu, jako je uvázání, neplakal. To na nás, kamaráde, čekají ještě horší věci. V Radlicích byla jedna uhlířka a ta říkala: „Von nikdá neudělá Pánbu tak zle, aby nemoh udělat ještě hůř.“

Přišel cuksfíra s provazy, dva vojáci s nasazenými bajonety, odvedli Balouna a u školy vázali jej k mladé lípě; se shora z okna křičel na ně lajtnant Dub:

„Pořádně to prase uvažte, až zčerná! Ať stojí na samých špičkách, jako baletka! Cuksfíra, jest-li ten chlap nebude pořádně uvázanej, uvážu já vás, a vlastnoručně! Vy mě ještě neznáte; krucifiks, povídám, že mě neznáte!“ a cuksfíra utahoval provazy, až se zařezávaly do masa.

„Povol; vyser se na něj,“ hučel Švejk, „dyt von je to pablb; von je to takový školomet, taková fajfka reservní s gypsovou hlavou!“

U uvázaného zůstal státi post, dávaje pozor, aby delikvent neomdlel; a nasycený Baloun v návalu čisté českého radikalismu obrátil se na Švejka:

„Až ty válce odtroubějí abgeblasen, tak pudu k němu a řeknu mu: „Ty mně polib prdel, na tebe se vyseru; já mám mlejn a ty si kluk hladová; jsi takovej inteligent nenažranej, fórovej.“

Byl už večer a slunce zapadalo, polévajíc uvázaného krvavou záplavou; do vesnice hnali vojáci celé stádo dobytka, které přes den pásli na lukách a v lesích. To bučení krav a práskání bičů připomnělo Balounoví domov, uzené maso a bochníky chleba; slzy znovu zaplavily mu oči. Díval se na slunce, které zapadalo někde tam, kde stál jeho mlýn a pláč otřásl celým jeho tělem: „Proč jsi mě, Bože, radši nestvořil takovým volem! Aspoň bych byl nikdá neměl tolik hladu! Co jsem se moh na tom kuse země, kterou už jsme přešli, napást !“

Balouna přišel cuksfíra odvázat už za samé tmy; putzflek koukal si na modré pruhy na odřených zápěstích, třel si ruce, motal se jak opilý; a Švejk ho těšil: „Nic si z toho nedělej, tady tresty se nikam do knih nezanášejí. Vona, kamaráde, přísnost na chudý lidi i na vojně musí bejt; kam by se svět podél, dyby se lidem všecko dovolilo! Já jsem, bratře, teď, dyž jsem byl zajatej od rakouského vojska, viděl velkej kus fronty a všude panovala ta nejpřísnější přísnosí a kázeň: U dajččmaistrů byli vojáci uvázaný, u landesšitzů byli vojáci uvázaný, u šestatřicátejch byli vojáci uvázaný, u honvédů dávaj jim špangle, Svět, armáda i Rakousko stojí na pořádku a na přísnosti; trest musí bejt, von i bůh, nejvejš milosrdnej, trestá všecko a taky by ti neprominul, dybys mu sežral dvoukilovej špekbuřt. Tak pojď k večeři, my sme ti ji schovali; ale pamatuj si: Přísnost na chudý lidi musí bejt, dyby na sůl nebylo!“

Na lavici v jedné třídě ležel kadet Biegler, ustrašený, bledý a žlutý; na židli proti němu byl obrlajtnant Lukáš, u hlavy stál hejtman Ságner a mluvil nevrle: „Tak, kadet Biegler, znovu do nemocnice? Překrásné! Ale to je vskutku dobré. U marodvisity jste už. byl? Nebyl. Tedy ještě nevíte určitě, co to bude? A byla pěkná? Kolik pak vás to stálo? Prokleté holky! Lukáš, ty jsi pořád zdráv? Já taky; nedej bůh aby něco přišlo. Kadet, pošlu sem doktora; ty, Lukáš, komanduj sem Švejka, ať tu kadetovi přinese, kdyby něco chtěl. No, servus!“ a salutuje nedbale a s jistou ironií, vyšel ven. Nadporučík Lukáš se zeptal ještě: „Tak od té milosrdné sestry to máš na památku? Od té blondýny, Polky; ona že je skutečně „von“?; Baronesa dokonce! No té bůh, máš to teda nóbl; pošlu ti sem Švejka, s tím ti smutno nebude. Servus“ a šel také, pln veselosti z toho, jak kadet beznadějně vrtí a kývá hlavou.

Kadeta Bieglera na tu lavicí položilo (tak se aspoň domníval) milostné dobrodružství prožité večer v ten den, kdy Baloun posledně byl uvázán; vyšel si do sousední vesnice, kde byla nemocnice a sestry a jedna se rázem do něj zamilovala. On opětuje její city, dal ji padesátikorunu a prstýnek, který mu vídeňská snoubenka při loučení navlékla na prst: „Abys na mě nezapomněl,“ plačíc tak, že byl strach, aby se neutopila v slzách; a ona, ta sestra, vidouc jeho obětavost, doprovodila jej večer a dost ochotně dala se od něho svést.

A kadet vzpomínal teď na ni s tichým proklínáním: „Gottes willen! Jestli mě s tím povezou až do Vídně a Mitzi by mě přišla navštívit! Hrom do té kurvy uhoď!“

„Poslušné hlásím,“ postavil se před něj Švejk, „pan oberlajtnant mě, pane kadet, posílá, abych jim byl k službám. Voni prej sou marod; von pan oberlajtnant říkal, že potřebujou outěchy. Já jim, pane kadet, všecko přinesu.“

„Švejku,“ zaúpěl kadet, „pomozte mi vstát, odveďte mě na záchod.“

Švejk ujmul se jej pod paží: „Dle rozkazu, pane kadet! Poslušné prosím, na malou nebo na velkou stranu? Že bych jim hned tady rozep kalhoty. Tak, jdem pomalu. Ein, zwei!“ a vedl jej na školní záchod.

Kadet se vymočil, skřípaje zuby a čelo se mu pokrylo potem: „Hergott, ta bolest!“ a Švejk soucitně se otázal: „Pálí jich to moc, pane kadet? To přejde, to je jen tak krátký čas, asi tři neděle, Vona tohle, pane kadet, vůbec není žádná nemoc, to je jen malá nepříjemnost. Tak, dou si zas lehnout; to musej bejt teď na sebe opatrnej,“

Srovnal kadetovi blůzu pod hlavu, přikryj jej pláštěm a se zájmem se tázal:

„To mají, pane kadet, už dlouho? Z toho si nic nedělají, to nic není. Voni jich dají do špitálu, budou jim dávat santalový kapsle, vyplachovat hypermanganem a za pár měsíců sou zas jako rybička. Vona taková věc je zlá jen někdy a dost často. To byl na Smíchově ňákej pan Regl, obchodní cestující a ten. to tam taky dostal od jedny slečny v „Belgii“. Voní jí říkali, té slečně, Sylva, ale vona se tak nemenovala; vona byla křtěná Kateřina a byla z Doubravčic; já jsem znal jejího tatínka, to byl pytlák a jednou postřelil hajného. Von ten hajnej ale byl na pytláky jak chrt a zajíce měl spočítaný. Ten pan Regl za tou Sylvou chodil a dopisoval si s ní; von si s ní ale také dopisoval jeden tenor ze smíchovský arény, A tak ten pan Régl, dyž už to měl, šel na Smíchově k panu Mudru Wirthovi, a povídá mu, že se ve spaní leknul a to a to že se mu stalo. A ten pan doktor se dopálil a povídá mu: „Člověče, proč mi radši neřeknete, že vás podfouk vítr? Co byste mě trochu nepobavil? Dyť já nejsem doktor, já jsem princezna a pohádky mám rád!“ a poslal ho do nemocnice ke Kreibichovi. Von ten pan doktor byl moc trpělivej, ale von měl pokladny a lidi ho náramně dopalovali. Přijde k němu jedna žena zedníka, muž jí dycky celou zimu ležel s revmatismem, aby ji doktor podepsal cedulku do pokladny; doktor podepíše a ptá se: „Jak je starému?“ „Furt špatně, milostpane,“ kuňká bába; „dyž vono furt mrzne a není žádná práce.“

„A užívá ty prášky, co jsem mu dal?“ ptá se doktor a píše si něco na stole. — „To užívá.“ — „Tak ho pozdravujte, matko!“ — Ale bába nejde a ptá se doktora: „Milostpane, nebylo by dobře, kdybych ho namazala?“ — „Namažte ho, matko!“ — „A kdybych mu vařila heřmánek a lípový thé?“ — „Vařte mu co chcete, matko!“ — „Ale milostpane, sousedka říkala, že mu bude líp, dyž ty prášky užívat nebude. Co myslejí voni vo tom, mílostpane?“ Tohle už doktor nevydržel; bacil pérem na zem: „Matko, já jsem dvacet let študoval a dvacet let jsem doktorem, ale poslouchejte tam tu bábu a můj diplom si dejte na záchod.“ Tak, poslušně hlásím, pane kadet, ten pan Régl taky ho neposlech a do ty nemocnice nešel, až pak ho tam ve fantasu dovezli; von dostal zánět varlat, bubóny a bůhví co ještě; von přišel z tý nemocnice jak pára nad hrncem. A pak dostal ešte tuberkulosu a museli mu vobě klubíčka dole vyříznout. Vono ho to taky ze začátku moc pálilo; ale taková nemoc, to nic není a nic se z toho nemůže zlýho stát. Pálí jich to eště moc, pane kadet, nebo už je jim lepší?“

„Švejku, jest-li neumíte povídat něco veselejšího, tak raděj držte hubu,“ zaúpěl kadet, zděšený příjemností perspektiv, ordonanzem kumpanie mu kreslených.

A Švejk, nacpávaje si fajfku, prohodil: „Poslušně prosím, abych směl kouřit,“ a po prvním bafu dobrácky povídal:

Konec ukázky