Aké bude Slovensko o sto rokov

Ing. Jozef Dohnány

1920

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Obálka © 2020 Filip Stanko

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-973528-7-5 (EPUB)

Úvod

Kniha Aké bude Slovensko o sto rokov, ktorú presne pred sto rokmi napísal Jozef Dohnány je jednou z mála utópií, ktoré boli vydané. Čitateľov prekvapí optimistický tón a nadšenie autora, ako aj predpovede, ktoré sa autorovi vyplnili.

Aké bude Slovensko o sto rokov

Sedím na priestrannom balkóne môjho domku, ktorý som si nedávno vystaval vedľa nášho nádherného slovenského nového sanatória, ústavu pre zotavenie nemocných. Najnovšia a najvyššia to osada tu v našich prekrásnych Tatrách, volá sa „Orličie hniezdo.“ Vzduch taký čistý, že nevidno práška. Slnko nielen hreje, ale i uzdravuje v tejto výške. Nachádzam sa asi 1000 metrov nad dolinou. Lúče slnečné nezachytá tu vodná para nížiny a mestský prach a dym.

Hľadím s výšky Tatier ta dolu do hlbokých dolín. Za dolinami zase vrcholce a za tými zase vrchy, ako by jeden druhého prevýšiť chceli. Také pokojné, skromné vyzerajú z diaľky tie vrchy!.Ale keď sa im bližšie prizrieš, vidíš hrozné, tajuplné priepaste, vidíš valiace sa vody a lámajúce sa skaly!

Hľa, tam pri vchode moji robotníci vedú akúsi potvoru. – Čo ste to chytili za medveďa?

– Nie je to medveď. Je to, prosíme pekne, človek z jaskyne. Vyzerá ako starý Adam. Takú má hroznú bradu! A hovoriť, tak sa zdá, už skoro zabudol. Od staroby – slabosti už ledva chodí. A ukazoval na nohu, že ju mal zlomenú.

– Tak posaďte ho sem, chlapci, sem ku mne!

Obzrel som si ho bližšie. Bol to na svoj vysoký vek ešte dosť dobre udržaný starík, len že zdivočelého, zanedbaného výzoru, ako nejaký Robinson z osamelého ostrova.

– Kde ste ho našli?

– V jednej bočnej malej dolinke. Tá leží za priepasťou, ktorá, ako viete, je cele oddelená od sveta, neprístupná, lebo bývalý priechod, úzka priepasť, je od mnohých rokov zasypaná. Vrch ju zasypal. Starí ľudia ju zvú „Zakliatou dierou.“ Dnes sme konečne náš nový chodník tak ďaleko pretesali, že sme mohli vniknúť do priepasti. Hľadali sme tam dobrý kameň pre naše stavby a našli sme tohto chlpatého chudáka a niekoľko oviec a kozí.

Trvalo to hodne dlho, kým sa staríkovi vrátila pamäť a rozviazal jazyk. Tak som sa dozvedel, že už musí byť blízko 100 rokov starý a že od mnohých – mnohých rokov žil osihotený od sveta. Pre zlomenú nohu nemohol sa preškriabať naspäť cez temer 600 metrové strmé skaly priepaste z dolinky, do ktorej sa vtedy dostal..

Telefonoval som do ústavu. Vzali staríka, napojili, nakŕmili –

„Ja som bača veľmi starý, Nedožijem do jari. Nebudú mi kukučky kukať Na tom mojom košiari.“

– Voda.