ZÁCHRANÁR VILIAM DOBIÁŠ

Zabíja nás ľahostajnosť k sebe i druhým

(v rozhovore s Martinom Ližičiarom)

Elektronická kniha

ZÁCHRANÁR VILIAM DOBIÁŠ

Zabíja nás ľahostajnosť k sebe i druhým

(v rozhovore s Martinom Ližičiarom)

© BeneMedia

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Spoluautor a redakčné spracovanie © Martin Ližičiar

Fotografie © Ing. Matúš Hasil

Jazyková korektúra © PhDr. Alžbeta Mráková

Grafická úprava a sadzba © BcA. Milan Pleva

Tlač: Alfa print, s.r.o.

Prvé vydanie (2018)

192+8 strán

ISBN 978-80-972587-4-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Dostal som už všelijaké významné ocenenia. Mám z nich trochu výčitky svedomia, pretože veľa kolegov vykonalo množstvo trvalej práce, ale umreli skôr, ako by ich ocenili.

1.

Dobrý záchranár

Mal som však šťastie, že som sa učil základy medicíny v čase, keď ešte neboli cétečká, ultrazvuky ani kamery. Museli sme robiť diagnózu ušami, očami, rukami. To je moja výhoda, že som to dodnes nezabudol a viem to odovzdať aj iným.

Meno Viliam znamená v nemčine „muž pevnej vôle“. Je Viliam Dobiáš zásadový muž?

(Ticho)... Asi nie, lebo dlhé roky som fajčil a nevedel som sa toho vzdať. Možno som sa toho ani nechcel vzdať, teda neviem, či to bola lenivosť, nedostatok motivácie alebo pevnej vôle.

Mám sklon skôr veci odsúvať – ak napríklad prídu e-maily, tie dôležité vybavím hneď, ale tie, čo nesúria, odložím o deň, dva či týždeň.

Na druhej strane si môžem povedať, že mám taký bohatý program – škola, záchranka, Červený kríž, knižky – mnoho povinností, ktoré som si na seba zobral, že je to viac ako celoštátny priemer. (úsmev) Ak mám niečo v diári, že to spraviť musím, tak to urobím. Neviem však, či je to kvôli časovým okolnostiam, alebo je za tým pevná vôľa. Takto vznešene si to netrúfam pomenovať. (smiech)

Ľudia vás najviac poznajú ako záchranára. Aké vlastnosti by mal mať dobrý záchranár?

Byť záchranárom je iné, ako pracovať v nemocnici. Diagnózy sú v podstate tie isté – rovnaké prípady nájdeme aj v domácnostiach, na pracoviskách či na ulici. Filozoficky je však iný postup.

Čo to znamená?

Ak je pacient v nemocnici, je čas vyšetrovať. Neumenšujem intelektuálnu úroveň alebo úsilie doktorov tam, ale väčšinou už majú k dispozícii nejaké podklady. V nemocnici si môže lekár zavolať odborníkov z rôznych špecializácií a oddelení. Majú tam možnosť kompletnej laboratórnej diagnostiky: krv, moč, likvor, akékoľvek šťavy a tekutiny. Lekári môžu poslať pacienta na množstvo zobrazovacích metód: ultrazvuk, cétečko, röntgen či magnetickú rezonanciu. Môžu vidieť zábery pomocou kamery zo žalúdka, z konečníka, čriev.

Na záchranke je to ako?

Prichádzam k pacientovi, ktorého vidím väčšinou prvýkrát. Často nemám žiadnu dokumentáciu, neviem o ňom nič. Musím vychádzať z toho, čo mi povie sám, prípadne čo doplní rodina, príbuzní či kamaráti. Ak je v bezvedomí, čo povie okolie či svedkovia dopravnej nehody. Napríklad: Padol zo stromu. Zrazilo ho auto. Našli sme ho ležať na chodníku.

Vyšetrujem tým, čo mám: očami, ušami, fonendoskopom, tlakomerom. Môžem zmerať teplotu, nasýtenie krvi kyslíkom, môžem urobiť dvanásťzvodové EKG a fonendoskopom môžem počúvať srdce. To je všetko, žiadna krv, moč, cétečko či magnetická rezonancia. Pľúca môžem skontrolovať ušami, brucho poklopať a prehmatať.

Koľko času potrebujete na stanovenie diagnózy?

Na rozdiel od nemocnice mám na to desať, pätnásť či dvadsať minút, aby som pacienta vyšetril, urobil si pracovnú diagnózu a začal liečiť.

Samozrejme, pomáhajú mi pri tom kolegovia záchranári – ja sa pýtam, oni merajú, odoberajú EKG. Vždy je to tímová práca.

Ten čas je limitovaný z nejakého dôvodu?

Nie, vychádza nám to – keď to analyzujeme spätne – z priemeru. Nikdy sa nepozerám na hodinky, ako dlho sme na mieste, na tom nezáleží. Keď mi pacient povie, že sa cíti dobre, môže ostať doma a odchádzame. Ak nenastala zmena, ideme do nemocnice.

Máte možnosť sa s niekým poradiť o pacientovom stave?

Ako záchranár sa nemám s kým poradiť, musím sa rozhodovať sám. Práve toto niektorých lekárov desí, iným sa tieto obmedzenia páčia a sú pre nich výzvou a túto prácu vyhľadávajú. Niektorí robia na záchranke na plný úväzok, iní si len odskočia, inak pracujú v nemocnici.

Čo ešte potrebuje dobrý záchranár, aby mohol zachraňovať ľudí?

Dobrý záchranár má tiež vedomosti a odborné sebavedomie. Možno má aj túžbu po nejakom type adrenalínu. Sú totiž ľudia, ktorí dávajú veľké peniaze, aby mali adrenalínovú dovolenku, my máme adrenalín v práci a ešte sme za to aj platení. (smiech)

Tiež, ak robím v nemocnici na internom, prichádzajú za mnou pacienti s chorým srdcom, pľúcami, obličkami či pečeňou. Keď som na záchranke, neviem, či pôjdem o päť minút obhliadať mŕtvolu, alebo na výjazd k pôrodu, alebo nás zavolajú k úrazu mladého človeka či k starému mužovi s infarktom. Pestrosť diagnóz, vekových skupín a pohlaví je na záchranke nevypočítateľná, čiže sa zíde aj vlastnosť improvizácie a rýchleho prispôsobenia sa.

Je potrebné byť aj flegmatikom?

V istej miere áno.

Čo sa ešte od záchranára, teda aj od vás, očakáva? Aké ďalšie vlastnosti?

Treba mať odvahu, pretože sa musím rozhodovať relatívne rýchlo. Niekedy aj skôr, ako by som mal dostatok informácií na spoľahlivú diagnózu, pretože je lepšie urobiť rozhodnutie skôr a skôr začať liečbu, lebo potom už môže byť neskoro. Musím vedieť nájsť správnu mieru, koľko informácií ešte potrebujem mať.

Nazval by som to paralelné uvažovanie, pretože na záchranke musím robiť vyšetrovanie, diagnostiku a aj liečbu zároveň. Niekedy začínam liečbu s diagnostikou – ak je pacient v bezvedomí a nedýcha, začnem okamžite oživovať. Nevieme ešte, aká je príčina, ako dlho bezvedomie trvalo a ako vzniklo. Musím však konať. Záchranár teda musí vedieť v rámci jednej zmeny riešiť aj niečo urgentné, aj niečo chronické.

Je to pre mňa intelektuálna zábava, lebo v nemocnici môžem aj zakrpatieť. Mám tam k dispozícii všetko, čo si poviem.

Hovorili sme o vlastnostiach záchranára. Na čo ste hrdý vy u seba a v čom by ste sa chceli zlepšiť?

Možno by som mohol mať väčšiu trpezlivosť, pokojne vyčkať, keď sa niekto nevie vykoktať. Lezú mi na nervy pacienti, ktorí opakovane volajú a nie sú to stavy pre záchranku. Nie preto, že mňa vyrušia a musíme vyraziť, či prší alebo sneží, ale preto, lebo niektorým by sa nič nestalo, kebyže ešte pol roka počkali s návštevou lekára. Niekedy mám pocit, že sa neviem vždy tak ukontrolovať, aby som mal nežný tón v hlase. (smiech)

Inokedy viem, že na ľudí pôsobím až príliš seriózne a mal by som sa častejšie usmievať, pretože keď som sústredený, vyzerám, ako keby som sa mračil. Môžem pôsobiť až chladne a namyslene. Niektorí kolegovia mi povedali po viacerých rokoch, keď ma videli v inej situácii: „Veď ty si celkom zábavný človek, doteraz som ťa tak nevnímal...“ Iní zasa: „Mysleli sme si, že si namyslený a nie je to pravda.“

Začali ste negatívne. Čo pozitívne vlastnosti?

Neviem, či som na niečo hrdý, to je silné slovo. Mal som však šťastie, že som sa učil základy medicíny v čase, keď ešte neboli cétečká, ultrazvuky ani kamery. Museli sme robiť diagnózu ušami, očami, rukami. To je moja výhoda, že som to dodnes nezabudol a viem to odovzdať aj iným.

Ak dnes medik skončí medicínu, zvykne si v nemocnici na všetky technické vymoženosti a je biologický zákon, ktorý hovorí, že orgán, ktorý sa nepoužíva, zakrpatie. Ak niekto nerozpráva, zabudne formulovať myšlienky. Tým, že neboli podmienky na rozmaznávanie sa technickými vymoženosťami, dnes sa viem viac dotknúť pacienta a pacienti to cítia ako niečo výnimočné, nezažijú to často.

Ak príde dnes lekár do terénu a nemá tam nič z prístrojov, cíti sa ako nahý v tŕní. Mám byť na to hrdý? Asi nie, lebo som to dostal v časoch, keď nič iné nebolo k dispozícii.

Na čo si ešte spomeniete?

Myslím si, že viem dobre formulovať myšlienky, možno lepšie ako iní. Už 37 rokov učím, a tak mám 37 rokov skúsenosti s prednášaním: Viem rozprávať. Viem, či mi poslucháči nezaspávajú a viem, kedy použiť vtip. Ak pozerajú príliš nechápavo, nezačnem premýšľať, či sú hlúpi, ale pýtam sa sám seba: „Povedal som im to dosť zrozumiteľne?“ Vždy hľadám najprv problém v sebe a keď vylúčim seba, hľadám inde.

Podobenstvo o talentoch som pochopil pomerne neskoro, až ako dospelý. Nebolo mi dlho jasné, prečo je tam päť, dva a jeden talent a prečo ich zakopať a zveľaďovať... Rozumel som tomu ekonomicky, ale nechápal som tú filozofickú stránku.

Dnes to už viete?

Držím sa toho, že ak som dostal talent, mám na ňom a s ním pracovať a neustále ho rozvíjať.

Je v záchrannej zdravotnej službe prevaha mužov alebo žien?

Rozhodne je tu viac mužov. Asi dve tretiny.

Spomínali ste medzi vlastnosťami napríklad paralelné uvažovanie a to sa prisudzuje ženám, tie vraj zvládnu viac vecí naraz.

Počet mužov má historické dôvody. Záchranárske posádky sa delia na Rýchlu lekársku pomoc (RLP, kde je lekár a dvaja záchranári) a Rýchlu zdravotnícku pomoc (s dvomi zdravotníckymi záchranármi).

Záchranárske posádky boli do roku 2014 v podstate len v krajských mestách, v Bratislave boli záchranári čisto len muži, pretože to tak prirodzene vyplynulo zo sedemdesiatych rokov. Vodiči sanitiek vtedy nemali žiadne zdravotnícke vzdelanie okrem zdravotníckeho kurzu – boli to maturanti zo stredných všeobecnovzdelávacích škôl alebo vyučení tesári a elektrikári, prípadne iní remeselníci.

Po piatich rokoch šoférovania bez nehody ich povýšili na vodičov záchrannej služby. Stali sa oproti ostatným elitou. Keď im už neskôr tento pocit nestačil, urobili si popri zamestnaní strednú zdravotnícku školu. Bol to však vtedy pre všetkých šok.

A to zas prečo?

Na strednej zdravotníckej škole bolo šesťsto dievčat vo veku 15–18 rokov a z päťdesiatich pedagógov bolo štyridsaťdeväť žien. A tam prišli zrazu tridsať, štyridsaťroční so svojimi návykmi – aj dobrými vlastnosťami, aj zlozvykmi. Študentky z toho šaleli. Pedagógovia tiež. Neboli to typy, ktoré by boli dokázali ticho sedieť a počúvať, všetko komentovali. Takto si urobili maturitu a už boli zrazu kvalifikovaní.

Dnes sedia za volantom záchranárskych vozidiel aj ženy?

Prvú sme mali niekedy v roku 2015 a vodiči schádzali z cesty, keď videli „babu“ za volantom. (smiech) Dovtedy sme mali v posádke doktorku, sestričku a muža šoféra. Tiež muža sanitára, ak by bolo treba odniesť pacienta – čiže posádky boli štvorčlenné. V Bratislave boli trojčlenné – dvaja chlapi a sám doktor, prípadne dvaja chlapi a žena lekárka.

Keď si predstavím znášať pacienta z tretieho poschodia bez výťahu...

Keď prišli zákony ministra zdravotníctva Zajaca, vznikli súkromné záchranné služby a platy tam boli lepšie než v nemocniciach – vtedy začali prichádzať aj záchranárky. Samozrejme, chlapi sa najprv pozerali s otázkou: „Čo tu tá baba robí? Keď nebude vládať, kto bude za ňu terigať bezvládnych?“

Vládala?

Rýchlo sa zistilo, že len priemerne fyzicky zdatná 50-kilogramová dievčinka unesie sedačku alebo nosidlá. Niekedy dokonca s väčším šarmom ako 90-kilogramový chlap, ktorý bol tlstý a triasli sa mu ruky. Teda fyzicky menejcenné neboli.

Odborne tiež nie, pretože to boli najmä skúsené zdravotné sestry z anestézie a intenzívnej medicíny. Niekedy boli šikovnejšie ako chlapi.

Postupne začali chlapi šoféri hundrať: „Máme tu ženy, ktoré vládzu niesť, prečo však musíme my stále šoférovať? Nech šoférujú aj ony!“ A tak začali. A začali padať aj tradičné predsudky typu, že ak niekto na ceste zmätkuje, musí to byť blondína. Zistili, že žena dokáže rovnako dobre odšoférovať záchranku s majákmi, aj rýchlo, aj razantne.

A so ženami prišiel ďalší efekt – poľudštili posádky.

Ako to myslíte?

Keď sa predtým striedalo osem chlapov v nepretržitej prevádzke, bol tam smrad, bordel, špinavý riad padal z drezu. A prišli ženy a začali: „Upracte si tie spotené spodky a topánky! Umyte si po sebe riad, keď skončíte službu!“ Niektorí chlapi dovtedy používali každé druhé slovo vulgarizmus a s príchodom žien prestali. A pacienti, ktorí boli zvyknutí na mužské posádky, ožili, dedkovia začali flirtovať (úsmev), mali z toho lepší pocit, fungovalo to.

Alebo sme dvaja záchranári ležali pri nejakom opilcovi, ktorý sa silou-mocou bránil, nedal sa vyšetriť a bol to boj. Potom prišla päťdesiatkilová žena s ofinou: „Kamoš, neondej sa a poď za mnou do sanitky!“ A ten agresívny „netvor“, ktorého nevedeli chlapi zvládnuť, vošiel do auta krotký ako baránok na špagátiku. Tam mohla s ním záchranárka robiť, čo chcela – zmerať tlak, vyšetriť.

Vám vychádzajú služby aj so ženami? Ako sa to organizuje?

Záchranári majú svoj systém – slúžia pravidelne, teda deň a noc a dva dni voľno. Alebo nepravidelne. Zažil som aj také situácie, že si niektorí záchranári menili službu, keď sa dozvedeli, že budú mať v službe konkrétneho záchranára, lebo ho neznášali. Teraz sa to však už vykryštalizovalo tak, že dvojice záchranárov sú zväčša stabilné. Aby si aj ľudsky rozumeli.

Lekári boli tiež takí. Ak zistili, že majú zajtra službu s tou a tou záchranárskou dvojicou, rýchlo si ju menili. A potom sa prišlo v podstate na to, že je to jedno a že sa tak často nedajú meniť posádky a služby. Každý však vie, čo má robiť. Záchranári vedia, čo mám robiť ja ako lekár, a ja viem, čo majú robiť oni. Našli sme si spôsob prežitia – nemusíme sa milovať, nemusíme si padať do náručia – môžeme však vytvoriť normálnu kolegiálnu atmosféru.

To je asi o profesionalite.

Samozrejme. Sú typy tak medzi záchranármi, ako aj medzi lekármi, ktorí sú ľudsky nepríjemní, ale s takým človekom mi vyjde služba raz, dvakrát do mesiaca. Dvadsať dní môže byť príjemných a raz za čas treba zaťať zuby. (úsmev)

Cítia to aj pacienti, keď je medzi vami napätie?

Nemali by to cítiť, ale môže sa to občas stať. Sú doktori, ktorí sú možno nervóznejší a netrpezlivejší, možno viac záchranárov naháňajú: „Povedal som ti, že urob toto a urob tamto!“ Niečo, na čo reálne treba tri minúty, on komentuje už po minúte. Sú doktori, ktorí sú menej odolní voči vplyvom okolia alebo skôr podliehajú nejakej panike, ale principiálne by to malo byť tak, že v tej posádke by mala byť pohoda, lebo pacienti z tej pohody ťažia.