Fernando Pessoa

LIVRO DO DESASSOSSEGO

Translation © 2018 by Lucia Halová

Jacket design © 2018 by Zdeněk Ziegler

Foreword © 2018 by Alcides Murtinheira

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Preklad knihy podporil z verejných zdrojov

Fond na podporu umenia.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-6424-3

PREDSLOV

Sám sebe záhadou

Máloktorý autor predstavuje takú záhadu pre čitateľov i literárnych odborníkov ako Fernando Pessoa. Dovolíme si tvrdiť, že bol záhadou aj sám pre seba.

Čitateľovi, ktorý nepozná dielo (ba ani meno) Fernanda Pessou, sa môže zdať čudné, že Kniha nepokoja má troch autorov: Vicenteho Guedesa, Bernarda Soaresa a Fernanda Pessou. Tento rozpor sa nedá jednoducho vysvetliť literárnym rozdelením na autora a rozprávačov. Azda to znie mätúco, ale Vicente Guedes a Bernardo Soares sú autormi Knihy nepokoja a Fernando Pessoa je „autorom“ alebo skôr „stvoriteľom“ Bernarda Soaresa a Vicenteho Guedesa.

Pokúsime sa – určite nie celkom uspokojivo – prostredníctvom čo najstručnejšieho životopisu Fernanda Pessou vysvetliť, ako môže byť sám spisovateľ „antológiou“ (ako o sebe vyhlásil), v rámci ktorej Kniha nepokoja bezpochyby patrí medzi jeho najvýznamnejšie diela.

Fernando António Nogueira Pessoa sa narodil v Lisabone v roku 1888 na veľmi významný miestny sviatok – 13. jún je zasvätený svätému Antonovi, ktorého obyvatelia hlavného mesta Portugalska už po stáročia považujú za svojho patróna. Pôvodne sa však svätý Anton volal Fernando Martins de Bulhões a Pessoovci vždy tvrdili, že je ich priamym predkom, takže keď sa malý Fernando narodil zhodou okolností práve v deň, keď celé mesto oslavovalo svojho patróna, hneď je jasnejšie, ako prišiel k svojim krstným menám.

Keď mal Fernando Pessoa päť rokov, pocítil prvýkrát v živote bolesť zo straty blízkeho človeka: jeho otec, úradník ministerstva spravodlivosti, ktorý písal hudobné kritiky pre miestny denník, podľahol tuberkulóze a o niekoľko mesiacov nato zomrel na pľúcnu nedostatočnosť aj jeho ani nie ročný brat. Jeho matka pochádzala z vyššej buržoáznej vrstvy a často sa s Fernandom rozprávala po francúzsky (čo bolo vo vyšších spoločenských vrstvách v Portugalsku koncom storočia bežné). V roku 1894 sa zaľúbila do diplomata, ktorého čoskoro vymenovali za portugalského konzula v Durbane v Južnej Afrike. Po svadbe matka so synom opustili Lisabon a vydali sa do britskej kolónie, kde sa Fernando vzdelával v angličtine. Cítil sa tam čoraz osamelejší. A hoci sa mu postupne narodilo päť nevlastných súrodencov (dvaja skoro po pôrode zomreli), bol medzi nimi priveľký vekový rozdiel. V škole, vedenej írskymi mníškami, preskočil dva ročníky, keďže sa bez problémov naučil nový jazyk, a prestúpil na gymnázium (Durban High School), v dôsledku čoho sa ocitol v triede so staršími deťmi.

Aby sa utešil vo svojej izolácii a popustil uzdu jedinečnej fantázii, začal písať listy sám sebe, ale aj do juhoafrických novín, pričom sa vydával za oveľa staršieho človeka, schopného písať kritiky na literárne diela. Práve k literatúre sa rád utiekal a veľký vplyv naňho mali klasickí autori, najmä Shakespeare, Milton, Byron, Carlyle, Keats a Dickens. Keďže rodina videla Fernandovu budúcnosť v obchode, na jej odporúčanie začal navštevovať večerný kurz v tejto oblasti. Zložil aj prijímacie skúšky na Univerzite Mysu dobrej nádeje (University of The Cape of Good Hope), ktorá vtedy nefungovala ako klasická vysoká škola, ale vydávala diplomy na základe písomných skúšok. V pätnástich rokoch prejavil záujem o štúdium v Oxforde alebo Cambridgei, ale uvedomoval si, že finančná situácia rodiny, hoci celkom uspokojivá, by mu to neumožnila. Napísal esej, za ktorú získal cenu Queen Victoria Memorial Prize, ktorej súčasťou bolo štipendium na štúdium na britskej univerzite. Jeho nádeje sa však čoskoro rozplynuli a štipendium nezískal. Jednou z podmienok totiž bolo, že uchádzač musel aspoň rok navštevovať britskú školu, hoci aj v kolónii, no Fernando strávil celý školský rok 1901/1902 v Lisabone – jeho nevlastný otec dostal ako diplomat po určitom čase možnosť navštíviť vlasť a zobral so sebou aj celú rodinu.

Fernando bol sklamaný, ale nevlastný otec, s ktorým mal vždy výborný vzťah, mu poradil, aby šiel študovať do Lisabonu a otvoril si tak cestu k diplomatickej kariére. Sedemnásťročný Fernando Pessoa teda nastúpil sám na loď do Lisabonu, aby sa tam zapísal na vyššie humanitné štúdiá, ktoré neskôr viedli k založeniu Filozofickej fakulty na lisabonskej univerzite Universidade de Lisboa. Prihlásil sa na štúdium francúzštiny, angličtiny, geografie a svetových dejín. O niekoľko mesiacov však ochorel a nezložil skúšky prvého ročníka. Zapísal sa teda znova a k vybraným odborom si pridal filozofiu. So zápalom sa vrhol na tento nový predmet a v Národnej knižnici presedel dlhé hodiny nad dielami Aristotela a Kanta. Samo štúdium ho veľmi nenapĺňalo: prednášky sa mu zdali priveľmi konvenčné a kolegovia málo otvorení diskusii. Počas predĺženého štrajku študentov z vysokej školy odišiel.

Medzitým neustále písal poéziu po anglicky, podpisoval básne inými menami a odkladal si ich na voľných listoch. Dospel k presvedčeniu, že keď je teraz v Portugalsku (vlastne už z Lisabonu nikdy neodišiel), mal by byť „väčšmi portugalský“. Zaujali ho diela Antera de Quental (1842 – 1891), básnika a filozofa, ktorý neustále hľadal zmysel existencie, a obľúbil si aj dielo Cesária Verdeho (1855 – 1886), ktorý vo svojich básňach priniesol krehký, ale hlboký obraz každodenného života v meniacom sa Lisabone na konci devätnásteho storočia.

Jeho snaha o „naturalizáciu“ prirodzene vyústila do kritického pozorovania spoločnosti: poburoval ho úpadok monarchie a v lisabonských kaviarňach sa zapájal do zápalistých debát o tom, čo by bolo pre krajinu najlepšie. Napísal niekoľko básní v portugalčine a rozhodol sa založiť vydavateľstvo a tlačiareň, aby ich mohol publikovať a zároveň poskytovať všetky ostatné služby súvisiace s takýmto podnikom. Vydavateľstvo fungovalo iba niekoľko mesiacov, takže sa mu plány nepodarilo zrealizovať, a neskôr priznal, že mu chýbala energia na všetku byrokraciu okolo. Tlačiareň otvoril v centre mesta – v Baixi –, kde si tiež hľadal zamestnanie, v ktorom by využil znalosti cudzích jazykov. So svojou schopnosťou prekladať a písať obchodné listy v portugalčine (vraj písal takmer vždy na čisto, bez konceptu) nikdy nemal problém nájsť si prácu v obchodných kanceláriách a tá ho živila až do smrti. V životopise, ktorý si upravoval niekoľko mesiacov pred smrťou, napísal do kolónky „povolanie“: „Najlepšie by ho vystihoval ,prekladateľ‘, najpresnejšie ,zahraničný korešpondent v obchodných záležitostiach‘; básnik a spisovateľ nie je povolanie, ale poslanie.“

Portugalsko prechádzalo veľkými zmenami. Piateho októbra 1910 bolo nastolené republikové zriadenie a nespočetné možnosti, ktoré sa krajine otvárali, sa preberali takmer na každom rohu, čiže aj v kaviarňach, kde Pessoa a ďalší literáti dávali najavo prinajmenšom vôľu a chuť oživiť portugalskú literárnu scénu. Pessoa začal prispievať do literárnych časopisov, analyzoval literárnu situáciu v Portugalsku a niektorými kritickými úvahami vyvolal polemiku. V časopise A Águia sa v roku 1913 objavil text, o ktorom priateľom povedal, že je súčasťou jeho projektu s predbežným názvom Kniha nepokoja. Slovom „nepokoj“ občas označoval svoj duševný stav vo chvíľach, keď sa mu nedarilo tvoriť, koľko chcel. To však nebol prípad roku 1914, bezpochyby jedného z najproduktívnejších rokov v jeho literárnej tvorbe. Práve 8. marec tohto roka vyhlásil za triumf svojej existencie, keď v náhlom poryve inšpirácie napísal vyše tridsať básní z pohľadu človeka, ktorý žije na vidieku a nikdy neštudoval ani sa nezaoberal filozofickými otázkami. Pre Pessou bol tento básnik (Alberto Caeiro), ktorého si vytvoril a cez ktorého sa chcel podeliť o poéziu plnú zrakových a sluchových vnemov, majstrom a zakladateľom prúdu, v portugalčine nazývanom „sensacionismo“, teda zmyslová poézia. Tohto fiktívneho básnika uznával ako majstra zmyslovej poézie nielen Fernando Pessoa (ktorý ho stvoril), ale aj ďalšie dve osobnosti, ktoré sa zrodili v Pessoovej predstavivosti: prvou bol Álvaro de Campos, básnik, ktorému Pessoa prisúdil oveľa študovanejší životopis (a povolanie lodný inžinier) a vášeň pre najmodernejšiu techniku a všetko, čo môže priniesť ľudstvu (vo svojej poézii ospevuje stroje a udržiava si odstup od medziľudských vzťahov). Druhou bol Ricardo Reis, monarchistický lekár, ktorý žil v dobrovoľnom exile v Brazílii (ktorú Pessoa nikdy nenavštívil), veľký obdivovateľ klasikov a autor moralizátorských ód. Caeiro, Campos ani Reis v skutočnosti neexistovali, hoci im Fernando Pessoa vytvoril životné dráhy: boli to len jeho výtvory, stelesňovali rôzne videnie sveta a pripisoval im diametrálne odlišné poetické diela, cez ktoré akoby nadobudli vlastnú existenciu. Nezriedka tiež jeden druhému hodnotili práce a polemizovali priamo s Fernandom Pessoom, svojím stvoriteľom, ktorý sa dokázal natoľko odosobniť, že dal život celkom rozdielnym osobnostiam. V jednom sa však všetci zhodli: Alberto Caeiro je ich vzor (paradoxne, uznával ho aj sám Pessoa).

Pessoa viackrát vysvetľoval, najpodrobnejšie v liste istému priateľovi, ktorý napísal pár mesiacov pred smrťou, že tieto osobnosti a aj ďalšie, niektoré ešte z čias dospievania v Durbane, nie sú obyčajné pseudonymy, pretože majú odlišné literárne štýly a názory ako on, Pessoa. Pseudonym ukrýva človeka, ktorý používa iné meno, aby napísal, čo si myslí, no heteronym, ako tvrdí Pessoa, vyjadruje životné postoje odlišné od tých, ktoré vyznáva jeho tvorca. Pessoova originalita a jedinečnosť v tvorbe tohto zástupu osobností spočíva v tom, že svoje heteronymy obdaril vlastným životopisom, fyzickým zjavom i povahou, občas dokonca i písmom. Priznal, že ich za svoj život vytvoril vyše sedemdesiat, no pre presnosť treba dodať, že časť z nich (najmä tie z mladosti) zostali pseudonymami. Caeiro, Campos a Reis sú však takí rozdielni a takí odlišní od svojho stvoriteľa, že si zaslúžia osobitnú pozornosť, najmä pre svoju bohatú básnickú tvorbu. Hoci nikdy nežili, patria medzi najvýznamnejších portugalských básnikov.

Keď Pessoa povedal, že „duševný pôvod mojich heteronymov vychádza z mojej prirodzenej a neustálej tendencie odosobnenia a predstierania“, nachádzame v tomto prekrútení „ja“, v tejto snahe vyjadriť aj najprotirečivejšie stránky vnútorného života človeka, veľmi výrazného ducha modernizmu. Portugalský modernizmus bol ovplyvnený myšlienkami z iných kútov Európy, ale typické preň bolo, že ešte väčšmi ako v iných krajinách sa usiloval odtrhnúť od nudného konzervativizmu v umení a reagovať na rozčarovanie z toľko očakávanej politickej a spoločenskej udalosti, ako bolo nastolenie republiky, do ktorej mnohí vkladali veľké nádeje. Cesta, ktorou sa v Portugalsku vybrala takzvaná Prvá republika, neustále odkladané reformy a veľká nestabilita vo vláde viedli k tomu, že mnoho mladých intelektuálov, vrátane Fernanda Pessou, verejne vyjadrovalo svoje sklamanie z lipnutia na minulosti, ktoré charakterizovalo umelecké prostredie v krajine, a nad neschopnosťou republikánov skutočne sa odlíšiť od svojich monarchistických predchodcov. V neustále sa meniacej Európe pôsobilo Portugalsko zaťato a zaostalo.

Z tejto potreby odtrhnúť sa od minulosti a snahy o umenie reflektujúce zmeny vyvolané vedou a technikou vo svete vznikol v roku 1915 časopis Orpheu. Spomedzi jeho autorov najväčšmi zarezonovali Fernando Pessoa a básnik Mário de Sá Carneiro (1890 – 1916), ale ponúkal priestor všetkým, ktorí sa nestotožňovali so stagnáciou portugalského umenia. Časopis spájal literatúru s výtvarným umením a predstavil nové estetické smery ako futurizmus alebo kubizmus, ktorý sa svojím rozštiepením perspektívy veľmi približoval heteronymii Fernanda Pessou. Prvé číslo časopisu vyvolalo obrovský škandál. Nasledovalo aj druhé číslo, no tretie, plánované na rok 1916, už nevyšlo pre finančné problémy a takisto pre smrť Mária de Sá Carneiro, ktorý v Paríži spáchal samovraždu. Pessoa tak prišiel o jedného z najbližších priateľov a táto strata ho veľmi zasiahla. Hoci nevieme, či aj Fernando Pessoa trpel samovražednými sklonmi (jeho posledný heteronym Barão de Teive rozhodne áno), nikdy neskrýval, že prekonal viacero psychických kríz a bál sa, že sa zblázni ako jeho stará matka z otcovej strany. Istý čas sa zaujímal o astrológiu a zostavil astrálne mapy rôznych ľudí (seba aj svojich hlavných heteronymov), historických udalostí (napríklad nastolenia republiky) a v roku 1916 dokonca pomýšľal na profesionálnu kariéru astrológa.

V roku 1918 mu vyšli dve zbierky básní v angličtine: Antinuous a 35 Sonnets. Rozposlal výtlačky do britských literárnych časopisov a získal pozitívne ohlasy, no ozvali sa aj kritici, ktorí síce chválili, ako výborne ovláda ich jazyk, ale zdal sa im priveľmi „alžbetínsky“, teda mierne nezrozumiteľný. O tri roky nato sa rozhodol založiť vydavateľstvo, aby mohol vydať ďalšie svoje anglické zbierky English Poems I-II a English Poems III, pričom v portugalčine mu stále nevyšla ani jedna kniha. Blízki ľudia, medzi nimi jeho nevlastná sestra Henriqueta Madalena, ktorá sa rozhodla usadiť v Portugalsku, na rozdiel od svojich bratov, ktorí odišli do Anglicka, naliehali, aby vydal svoje diela písané po portugalsky. Pessoa však zrejme čakal, či iniciatíva nevyjde od niekoho, kto by jeho písanie ocenil natoľko, že by mu s vydaním finančne pomohol.

O citovom živote Fernanda Pessou vieme veľmi málo. Známy je iba prípad jeho dvorenia, na dlhý čas prerušeného, istej slečne, ktorú spoznal v jednej z kancelárií, kde pracoval. Stretávali sa niekoľko mesiacov v roku 1920 a na svoj vzťah znova nadviazali v roku 1929, ale takisto iba nakrátko. Pessoa bol presvedčený, že sa nenarodil, aby nasledoval údel vtedajších mužov: nájsť si stálu prácu, materiálne sa zabezpečiť, založiť si a živiť rodinu. Neustále menil pracovné miesta, vždy si dohodol flexibilný pracovný čas, aby mohol písať, a viackrát sa sťahoval, občas býval v prenajatých izbách iba veľmi krátko. Portugalsko dvadsiatych rokov 20. storočia bolo preňho sklamaním: vlády sa striedali jedna za druhou a vôbec nevládli, ekonomická situácia bola katastrofálna. Preto neprekvapí, že pomáhal s prevratom, ktorý 28. mája 1926 nastolil vojenskú diktatúru.

V roku 1927 sa nový literárny časopis Presença pokúsil rozvíriť príliš pokojnú hladinu portugalského literárneho života a uverejnil práce viacerých modernistov. Fernanda Pessou, ktorý bol napriek svojej bohatej tvorbe stále pomerne neznámy, vyhlásili za majstra dobovej literatúry a požiadali ho, aby tiež niečím prispel. A práve na stranách tohto časopisu sa okrem iných textov z autorovho pera objavili fragmenty zo zamýšľanej Knihy nepokoja. Následné uznanie od vydavateľov a spolupracovníkov časopisu popchlo Pessou k prísľubu (im aj sebe), že usporiada texty, dopíše nedopísané básne, alebo aspoň prepíše rukopisy na stroji. No nevedel si na to nájsť čas (predsa len, zapísal tisícky strán) a nakoniec v sebe nenašiel odhodlanie zostaviť ucelené dielo zo svojej tvorby. Hoci Alberta Caeira a Álvara de Campos už v životopisoch vyhlásil za mŕtvych, napísal ešte niekoľko básní pod ich menami, rozhodol sa tiež skompletizovať básne o Portugalsku, ktoré začal písať v prvej dekáde 20. storočia a plánoval ich súborne nazvať Portugalsko. Opisoval v nich minulosť krajiny, jej niekdajšiu veľkoleposť a potrebu obnovy s prihliadnutím na hodnoty minulosti. Pessoova myšlienka vlastenectva je vlastne univerzálnejšia, než sa môže na prvý pohľad zdať: navrhuje obzrieť sa v čase krízy do lepšej minulosti krajiny, ale nie ju kopírovať alebo sa ňou dať zväzovať. Pessoa ponúka reflexiu a zoči-voči pesimizmu, ktorý nevyhnutne prináša doba úpadku a nestability, stavia analýzu riešení a zmien, ktoré pomohli v rovnakej situácii v minulosti. Priatelia naňho naliehali, aby dielo dokončil a vydal. Napokon vyšlo v roku 1934, práve včas, aby sa s ním mohol zúčastniť literárnej súťaže vyhlásenej ministerstvom propagandy Nového štátu na výročie ústavy, ktorá vstúpila do platnosti 1. januára 1933 a zaviedla autoritatívny a korporativistický režim. Pessoa vždy bránil právo občanov slobodne sa vyjadriť, preto Nový štát kritizoval (dokonca napísal: „Zrazu som starý pre tento Nový štát“), ale za kultúrnu politiku bol zodpovedný niekdajší spolupracovník časopisu Orpheu a ten ho presvedčil, aby sa do súťaže prihlásil. Kniha Mensagem (Odkaz, ako sa po novom volala) získala iba cenu v druhej kategórii, pretože mala menej ako sto strán (obsahuje štyridsaťdva básní) a prvú cenu mohla dostať iba kniha s požadovaným rozsahom.

V posledných rokoch života Pessoa ďalej písal, a ako mal vo zvyku, ukladal texty do dreveného lodného kufra. Zrejme v predtuche blížiaceho sa konca sa neveľmi venoval organizovaniu vlastných textov, ale podujal sa zostaviť a prepísať knihu, ktorú mu poslal jeho priateľ Mário de Sá Carneiro z Paríža pred tým, ako spáchal samovraždu. Mohol to spraviť skôr, no teraz akoby cítil, že poctu veľkému priateľovi nesmie dlhšie odkladať. Fernando Pessoa zomrel na následky zlyhania pečene a posledné slová napísal (čo je zvláštne) po anglicky v klasickom štýle, od ktorého nikdy neupustil: „I know not what tomorrow will bring.“

Za svoj život toho napísal veľa, ale uverejnil iba veľmi málo. V jeho lodnom kufri sa našlo vyše 25 000 popísaných listov papiera. Niektoré boli v obálkach s názvom diela, do ktorého ich chcel zaradiť, iné hodené len tak voľne, bez kontextu. Odvtedy je teda úlohou znalcov „dešifrovať“, čo napísal na kancelárske papiere z firiem, kde pracoval, na papieriky z kaviarní, kam chodieval, do zošitov a diárov, pomedzi faktúry a listy, čo mu prišli (je o ňom známe, že si veľmi vážil listy, ktoré dostával, a odložil si z nich naozaj obrovskú kopu). Veľa z toho, čo vyšlo po jeho smrti, nebolo v podobe, ktorú by pokladal za definitívnu; vieme totiž, že svoje texty veľakrát prepisoval, aby lepšie vyjadrili pôvodný zámer alebo presnejšie opísali momentálne duševné rozpoloženie, v ktorom ich práve po sebe čítal.

Jedna z obálok niesla názov Kniha nepokoja. Tento nápad sa zrodil v roku 1913, o rok nato sa Pessoa vyjadril, že pôvodne chcel knihu podpísať vlastným menom. Potom zmenil názor a rozhodol sa ju prisúdiť ďalšej svojej postave, Vicentemu Guedesovi, ktorému určil dráhu básnika, spisovateľa a prekladateľa a k nej samotársku a veľmi odmeranú povahu. Podľa Pessoových slov sa mu kniha vymkla z rúk a začala si žiť vlastným životom. Do roku 1921 napísal niekoľko fragmentov (sám toto slovo neraz použil, keď sa vyjadroval ku Knihe nepokoja: „zjavujú sa mi iba fragmenty, fragmenty, fragmenty…“) v racionálnom, mierne neosobnom štýle – v štýle Vicenteho Guedesa. Keď sa k nápadu vrátil koncom dvadsiatych rokov, texty už boli osobnejšie. Keď uverejnil úryvky v časopise Presença, vyhlásil, že Vicente Guedes zomrel na tuberkulózu a knihy sa ujal Bernardo Soares, pomocný účtovník, a tak mohol pristúpiť k zmenám a prispôsobiť to, čo písal, Soaresovej povahe. Vyjadril sa, že tento heteronym je iný ako ostatné: „odhliadnuc od absolútne rovnakej portugalčiny, život a povaha výtvoru a jeho stvoriteľa sa odlišujú, pretože osobnosť toho prvého je iba zohavením osobnosti druhého.“ Inými slovami, Bernardo Soares je iba poloheteronym s inými skúsenosťami a názormi ako Pessoa, ale s takmer identickým štýlom. Tento prechod od Vicenteho Guedesa k Bernardovi Soaresovi, či skôr k emotívnejšiemu, precítenejšiemu písaniu, možno badať aj vo Fernandovi Pessoovi, keď písal ako Fernando Pessoa, aj v jeho posledných básňach, ktoré pripisoval Álvarovi de Campos. Bernardo Soares je však samotárskejší ako Pessoa, ktorý sa podľa svojich súčasníkov rád pozhováral (napríklad mal veľkú trpezlivosť s deťmi), a ak bola jeho rodina nablízku, vyhľadával jej spoločnosť (ako v prípade nevlastnej sestry Henriquety Madaleny a matky, ktorá sa vrátila do Portugalska, keď druhýkrát ovdovela, a tu aj v roku 1925 zomrela). Bernardo Soares je oveľa uzavretejší. V istých občas až kurióznych bodoch sa však nepopierateľne prelínajú, ako napríklad keď pomocný účtovník spomína zamestnancov kancelárie, kde pracuje, a tí sa volajú rovnako ako zamestnanci niektorých firiem, v ktorých robil Pessoa obchodného korešpondenta.

V tridsiatych rokoch napísal Fernando Pessoa viac než polovicu textov do Knihy nepokoja. Nenašiel si však čas (či odhodlanie) nejako ich zoradiť, hoci ani vtedy sa už nedali usporiadať ako román, čo by mal začiatok, stred a koniec. Je to teda poetická próza alebo, slovami autora, „osobný denník“, „denník náhodných zápiskov“ či „životopis človeka bez života“. V spomínanej obálke boli dve tretiny fragmentov napísaných ručne a tretina na stroji. Veľké množstvo textov sa však našlo voľne mimo obálky v lodnom kufri a s Knihou nepokoja ich spája slovo či veta. Možno si ich chcel Pessoa ešte prečítať, skôr ako ich zaradí k dielu. Jednotlivé vydania Knihy nepokoja teda závisia od rôznych interpretácií znalcov, čiže poradie textov sa líši od vydania k vydaniu. Dielo vyšlo prvýkrát v roku 1982.

Môžeme sa iba dohadovať, aké poradie by zvolil autor. Je však zaujímavé, že sám Pessoa si nikdy nedokázal dlhšie viesť denník, párkrát to skúsil, no vydržalo mu to iba mesiac či dva a aj tak sú to len strohé zápisy udalostí, čo sa udiali v priebehu dňa, inými slovami chýba im rozjímavá povaha, ktorá prestupuje celú Knihu nepokoja. Hoci pojem „poloheteronym“ navodzuje istý odstup, pre mnoho ľudí práve toto dielo najlepšie odráža zložitú myseľ Fernanda Pessou. Nie je to vari Pessoa, neschopný vytvárať pevnejšie medziľudské väzby, kto sa prechádza lisabonskými ulicami a uvažuje nad životom? Nestojí vari v okne kancelárie Pessoa, nepozoruje chodcov na ulici v Baixi a nepredstavuje si ich životy? Nie je to vari Pessoa, kto v samote svojej izby vytvára a ničí celé vesmíry? V rámci literárnych poučiek je toto jeho dielo také nedefinovateľné, aká je nedefinovateľná ľudská duša, a preto má toľko interpretácií, koľko má čitateľov. Nedokážeme však odolať dohadom, či Pessoa skutočne neprežíval nepokoj Bernarda Soaresa, nepokoj, ktorý po literárnej stránke cítime pred dielom, čo vzišlo z modernizmu, no isté putá ho jednoznačne viažu k romantizmu.

Pomocný účtovník sa zamýšľa nad náboženstvom, prácou, umením, politikou či rodinou, uvažuje nad upadajúcim svetom, v ktorom žije, spomína na chvíle z minulosti; pomocou literatúry sa izoluje od sveta a premáha ňou otupnosť, ktorú v ňom vyvoláva každodenný život. Z jeho úvah cítiť racionalitu a analytické schopnosti, aké by sme nečakali od niekoho, kto sa prechádza Lisabonom a pozoruje dianie vôkol pohrúžený do seba. Otupnosť a ľahostajnosť, nepochopenie a neschopnosť zaradiť sa do rušného, búrlivého mestského prostredia, aké panuje nielen v hlavných mestách v čase veľkého technického pokroku a neustálych premien, to sú pocity, ktoré môžeme pokladať za typické pre modernizmus. Nesmieme však zabúdať, že za Bernardom Soaresom stojí Fernando Pessoa, ktorý sa nikdy celkom nevzdal romantizmu. A túto tendenciu badať občas aj na rozprávačovi Knihy nepokoja. Predovšetkým je to neprispôsobivý antihrdina, rozčarovaný, „nepokojný“, nedokáže sa zaradiť do okolitého prostredia, nevie komunikovať s vonkajším svetom a uniká pred ním, kam len môže: v „rýdzom“ romantizme by sa utiekal napríklad na vidiek či k smrti; v Knihe nepokoja je jeho útočiskom Baixa, štvrť v centre Lisabonu.

Toto skĺbenie je pre čitateľa výhodné. Knihu nepokoja nemusí čítať ako román. Najlepšie je asi otvoriť ju náhodne a zahĺbiť sa do pasáže, ktorú mu kniha ponúkne. Určite v nej nájde myšlienku o ľudskej existencii, s ktorou súhlasí či nesúhlasí, alebo mu jakživ nezišla na um, aj keby táto myšlienka vyplynula z niečoho, čo Soares uvidel na lisabonskej ulici pred sto rokmi. Lisabon je pre autora „domovom“ (sám ho tak nazýva), „scénou“, po ktorej sa prechádza, ale duch diela je univerzálny. A nadčasový. Dvadsiate prvé storočie nám s neustálym technickým pokrokom a „rozvojom“ čoraz ľudnatejšieho mestského prostredia prináša čoraz chaotickejšiu a zároveň pominuteľnejšiu realitu, ktorá v istých ohľadoch pripomína modernizáciu, čo už pred storočím miatla a ničila ľudí ako Bernardo Soares, ktorí sa nedokázali prispôsobiť jej neustálej premene.

Dnes sa myšlienky zaznamenávajú nepochybne inak než vo forme denníka, ale aj v dnešnej spoločnosti vládne istý „nepokoj“ a núti nás rozmýšľať nad úvahami, ktoré nám zanechal na voľných listoch Bernardo Soares/Fernando Pessoa.

Alcides Murtinheira

[…] – označuje vynechané slová v pôvodnom texte

(dátum) – dátum v zátvorke uvádza dátum vzniku textu, ako ho určil editor pôvodného portugalského textu

dátum – dátum bez zátvorky uvádza dátum vzniku textu poznačený priamo autorom

ÚVOD

(1917)

V Lisabone možno nájsť nad niektorými slušnými reštauráciami aj zopár jedální so spomalenou domáckou atmosférou pohostinstva v zapadákove, kam nevedie ani železnica. V týchto vývarovniach na poschodí, kde to okrem nedele zíva prázdnotou, človek narazí na zvláštne existencie i úplne bezvýrazné tváre, čo sa vám bez povšimnutia mihnú životom.

V istom období ma túžba po pokoji a prívetivé ceny často zvábili do takejto vývarovne. Keď som večeral o siedmej, takmer vždy som tam našiel jedného muža, ktorý ma spočiatku nijako neupútal, no po čase vo mne vzbudil záujem. Asi tridsaťročný, chudý, skôr vyšší než nízky, sedel zhrbene, no keď vstal, hrbil sa menej, obliekal sa nedbalo, ale nie celkom lajdácky. V bledej fádnej tvári sa mu zračilo akési utrpenie, ktoré mu nepridávalo na zaujímavosti; ťažko bolo určiť, čo ho vlastne trápi, zdalo sa, že všetko možné: núdza, úzkosť aj trýzeň, čo sa rodí z ľahostajnosti, ktorej predchádzali roky strádania.

Večeral vždy skromne a po jedle bafkal lacný tabak. Nadmieru si všímal ostatných zákazníkov, nie však podozrievavo. V očiach mal skutočný záujem: nesledoval ich, nechcel si vryť ich črty ani správanie do pamäti – bol iba úprimne zvedavý. Práve tým na seba upútal moju pozornosť.

Začal som si ho viac všímať. Neušlo mi, že rysy mu zdržanlivo oživuje inteligentný výraz, no tvár mu tak často zahaľovala sklesnutosť, letargia chladnej úzkosti, že bolo náročné vyčítať z nej niečo viac.

Od jedného čašníka som sa náhodou dozvedel, že pracuje ako úradník v kancelárii neďaleko odtiaľ.

Raz sa na ulici dolu pod oknami čosi zomlelo, pobili sa tam dvaja chlapi. Zákazníci jedálne utekali k oknám, ja s nimi a takisto aj spomínaný muž. Prehodil som s ním nejakú banálnu frázu a on mi rovnako banálne odpovedal. Mal bezvýrazný trasľavý hlas ako ľudia, čo v nič nedúfajú, lebo dúfať je podľa nich úplne zbytočné. Bol azda nezmysel, pripisovať môjmu večernému spoločníkovi z reštaurácie toľkú dôležitosť. Ani neviem prečo, ale od tejto príhody sme sa zdravili.

Jedného dňa, zrejme preto, že sme náhodou obaja prišli na večeru až o pol desiatej, zapriadli sme rozhovor. V istej chvíli sa ma opýtal, či nie som spisovateľ. Odpovedal som, že áno. Rozprával som mu o časopise Orpheu, ktorý prednedávnom vyšiel. On ho, na moje veľké prekvapenie, veľmi chválil. Dovolil som si poznamenať, že sa jeho nadšeniu čudujem, pretože literárne umenie prispievateľov do Orpheu neulahodí každému. Odvetil, že asi nie je každý. Dodal však, že inak ho obsah časopisu neveľmi obohatil, a placho poznamenal, že nemá kam chodiť ani čo robiť, nemá priateľov, ktorých by navštevoval, ani ho nebaví čítať, nuž sa vracia každý večer do svojho podnájmu a tiež píše.

(1917)

Takto som úplnou náhodou spoznal Vicenteho Guedesa. Veľakrát sme sa stretli v tej zastrčenej lacnej jedálni. Poznali sme sa z videnia, postupne sme sa, pochopiteľne, začali mlčky zdraviť. Raz, keď sme sa ocitli pri tom istom stole, prehodili sme dve-tri vety a zrazu sme sa zhovárali. Odvtedy sme sa tam stretávali každý deň na obede i pri večeri. Občas sme sa šli po večeri prejsť a pokračovali sme v našich debatách.

Vicente Guedes znášal svoj prázdny život s majstrovskou ľahostajnosťou. Z jeho duševného postoja vyžaroval mierny stoicizmus.

Konštitúcia jeho ducha ho odsúdila k všemožným úzkostiam; konštitúcia jeho osudu zasa k tomu, aby ich všetky hodil za hlavu. Nikdy ma žiadna duša väčšmi neohromila. Tento muž sa vzdal každého cieľa, ktorý vychádzal z jeho prirodzenosti, neviedol ho však k tomu asketizmus. Hoci bol prirodzene ambiciózny, apaticky si vychutnával, že žiadne ambície nemá.

Koniec ukážky