Åsne Seierstad

JEDEN Z NÁS

Příběh o Norsku

Přeložila Eva Dohnálková

Ukázka z elektronické knihy

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Tento překlad vychází s finanční podporou nadace NORLA.

Copyright © 2013, Åsne Seierstad

All rights reserved

Cover Art © Pavlína Morháčová, 2019

Translation © Eva Dohnálková, 2019

ISBN 978-80-8203-131-0

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

Běžela.

Strání, mechem. Holínky se bořily do vlhké země. Lesní půda jí čvachtala pod nohama.

Viděla to.

Viděla ho, jak střílí a jak padl jeden kluk.

„Holky, my dneska neumřeme,“ řekla dvěma dívkám, s nimiž se zastavila. „Dneska neumřeme.“

Ozvaly se další výstřely. Rychlý sled ran, pauza. Pak ještě jedna série.

Dorazila ke Stezce zamilovaných. Kolem ní se hnali lidé hledající úkryt.

Za sebou měla rezavý drátěný plot, který ubíhal podél stezky. Za plotem se k jezeru Tyrifjorden svažovaly strmé útesy. Na hraně strže se vší silou drželo kořeny několik konvalinek, jako by vyrazily rovnou ze skály. Už odkvetly a v listech se jim zachytávala dešťová voda stékající na kameny.

Z výšky působil ostrov zeleně. Široké koruny vysokých borovic se překrývaly. Útlé listnáče s tenkými větvemi se natahovaly k nebi.

Tady dole, při pohledu z kopce, byl les řídký.

Na některých místech však vyrůstala tráva vysoká tak, že se v ní člověk mohl skrýt. Ze srázu trčely skalní police jako štíty, pod které se dalo vlézt.

Výstřely zazněly ostřeji.

Kdo to střílí? Kolik jich je?

Plazila se sem a tam po Stezce zamilovaných. Bylo jich moc. Čas k útěku už promeškala.

„Musíme si lehnout a předstírat, že jsme mrtví!“ navrhl nějaký kluk. „Lehněte si do nepřirozené polohy, tak si budou myslet, že už je po nás!“

Lehla si, tvář napůl přitisknutou k zemi. Jakýsi chlapec si lehl vedle ní, ruku jí položil kolem pasu.

Bylo jich jedenáct.

Všichni udělali, co navrhl ten kluk.

Kdyby jim přikázal „utíkejte!“, možná by utíkali. Ale řekl: „Lehněte si!“ Poskládali se těsně vedle sebe. Hlavami směrem k lesu a tmavým kmenům stromů, nohy opřené o plot. Někteří v hloučku, pár kamarádů si polehalo zčásti jeden přes druhého. Dvě nejlepší kamarádky se držely za ruku.

„Dopadne to dobře,“ ozval se někdo jiný.

Největší liják už polevil, ale dešťové kapky jim ještě pořád stékaly do výstřihů a dopadaly na zpocené tváře.

Nabírali do plic co možná nejméně vzduchu, snažili se dýchat neslyšně.

Na útes odkudsi zabloudil maliníkový keř. K plotu se tiskly jemně růžové, téměř bílé šípkové růže.

Pak zaslechli přibližující se kroky.

Rozvážně kráčel vřesem. Vysoké boty se bořily hluboko, zašlapávaly zvonky, jetel a štírovníky. Zapraskalo pár ztrouchnivělých větví.

Tvář měl bledou, vlhkou, oči jasné. Začínající pleš zakrývaly jemné vlasy sčesané dozadu. V krvi mu kolovala spousta kofeinu, efedrinu a aspirinu.

Doposud na ostrově zabil dvaadvacet lidí.

Po prvním výstřelu šlo všechno lehce. První výstřel byl nejtěžší. Skoro nemožný. Ale teď se s pistolí v ruce pohyboval uvolněně.

Zastavil se na malé vyvýšenině, která měla skrýt jedenáct mladých lidí. Klidně se na ně zadíval a zeptal se:

„Kde do prdele je?“

Hlas měl zvučný a jasný.

Nikdo neodpověděl, nikdo se ani nepohnul.

Paže chlapce na ní těžce spočívala. Měla na sobě červenou nepromokavou bundu a holínky, on kostkovanou košili a tričko. Ona měla kůži snědou, on byl bledý.

Muž na vyvýšenině začal zprava.

První rána zasáhla do hlavy chlapce ležícího zcela na kraji.

Pak zamířil na zátylek jí. Vlnité kaštanové vlasy se v dešti vlhce leskly. Střela prorazila lebkou do mozku. Vypálil znovu. Tentokrát na temeno. I tahle kulka prošla mozkem, pokračovala krkem k dutině hrudní a zarazila se u srdce. Vytryskla krev. Stékala podél mladého těla, kapala na stezku, vlhčila borové jehličí a zachytávala se v prohlubni na zemi.

Vteřinu poté trefila střela chlapce, který dívku objímal. Pronikla zátylkem a roztříštila se v kůži, tkáni a kostech. Její úlomky zasáhly mozeček a rozdrtily mozkový kmen.

Srdce se zastavilo.

Z hlavy vytékala trocha krve.

Krev se mísila s deštěm a vsakovala se do hlíny.

Někomu v kapse zazvonil mobilní telefon. Jinde to píplo, jak přišla zpráva.

Jedna dívka tiše, sotva slyšitelně, zašeptala „ne…“, když ji kulka zasáhla do hlavy. Její táhlé „neeee“ doznívalo, až ztichlo.

Výstřely se ozývaly v několikavteřinových rozestupech.

Měl na zbraních laserové zaměřovače. Z pistole vycházel zelený paprsek, z pušky červený. Kam paprsek ukázal, tam se zaryla kulka.

Dívka ležící v řadě skoro poslední na okamžik vzhlédla k vysokým černým botám špinavým od bahna. Vzadu na patě z nich ke stezce trčely železné ostruhy. Na kalhotách muži zářil reflexní pásek s šachovnicovým vzorem.

Držela za ruku svou nejlepší kamarádku. Ležely tvářemi k sobě.

Vyšla střela, pronikla temenem, lebkou a čelním lalokem té se světlejší pletí. Tělem jí projel záchvěv až do ruky. Stisk povolil.

Sedmnáct let, to není dlouhý život, pomyslela si ta zbývající.

Potom se ozvala další rána.

Střela jí zahvízdala u ucha a odtrhla pokožku hlavy. Krev crčela dívce po obličeji a stékala na ruce, na kterých měla hlavu položenou.

Chlapec vedle zašeptal: „Umírám.“

„Pomoz mi, umírám, pomoz mi,“ prosil.

Dýchal čím dál tišeji, až nakonec jeho dech umlkl zcela.

Odkudsi zprostřed skupiny se ozvalo slabé zaúpění. Tlumené sténání a chrčení. Pak už jen slabé pípnutí. Nakonec všechno utichlo.

Předtím bušilo na stezce jedenáct srdcí. Teď tlouklo jedno jediné.

O kus dál ležela kláda, zakrývala díru v plotě. Pár teenagerů do nevelkého otvoru vlezlo a spustilo se po příkrém útesu.

„Nejdřív holky!“

Jeden mladík se snažil pomoct ostatním dolů. Když výstřely zazněly od stezky, vyrazil i sám. Po vlhkém písku, kamenech a štěrku sklouzl z cestičky.

Úplně na kraji skalní police seděla dívka s vlnitými vlasy. Zahlédla ho, jak skáče, a zavolala na něj jménem.

Jakmile doskočil, zastavil se a rozhlédl se.

„Pojď sem ke mně!“ zavolala.

Dospívající si posedali po celé délce skalní police. Smáčkli se a udělali mu místo. Usadil se vedle ní.

Včera večer se znovu potkali. On pocházel ze severu Norska, ona ze západu.

Při koncertě ji vyzdvihl na pódium. Procházeli se spolu po Stezce zamilovaných, odpočívali u výběžku Nakenodden. Červencová noc byla temná. Půjčil jí svou mikinu. Na posledním svahu ke stanovému táboru ji poprosil, jestli by ho nevzala na záda, že je hrozně unavený. Smála se, ale odnesla ho. Jenom proto, aby jí byl nablízku.

Vrah si kopnutím ověřil, jestli je těch jedenáct mladých lidí na stezce po smrti. Věnoval jim sotva dvě minuty.

Tady měl hotovo a pokračoval dál Stezkou zamilovaných.

Pod uniformou mu na stříbrném řetízku visel medailon – červený kříž na bílém smaltovaném podkladu, stříbrné paprsky kolem kříže doplňoval motiv rytířské helmy a umrlčí lebky. Jak odhodlaně a rozvážně postupoval a rozhlížel se kolem, medailon mu narážel do krční jamky. Řídký les na jedné straně, útes za plotem na straně druhé.

U klády se zastavil. Podíval se za ni, na příkrý sráz.

Ze skalní římsy vykukovala noha. V křoví zahlédl cosi barevného.

Chlapec a dívka na polici se drželi za ruce. Když zaslechli, jak se těžké kroky zastavily, dívka zavřela oči.

Muž v uniformě zvedl pušku a zamířil na nohu.

Stiskl spoušť.

Chlapec vykřikl a pustil dívčinu ruku. Do obličeje jí vlétl písek a kamínky.

Otevřela oči.

Překulil se dopředu. Spadl, nebo skočil? Netušila. Další střela ho zasáhla do zad a odhodila jeho tělo ještě dál. Ocitl se ve vzduchu.

Dopadl na zem u vody, tělo zůstalo viset na kameni. Střela pronikla bundou, mikinou, kterou měla dívka včera půjčenou, prošla plícemi, hrudním košem a pak přeťala krční tepnu.

Muž na stezce jásal.

„Dneska všichni umřete, marxisti!“

A znovu zdvihl zbraň.

Část první

Nový život (1979)

Člověk si přeje být milován. Nesplní-li se mu to, chce být obdivován, a nesplní-li se mu ani to, chce být obáván, a nakonec i nenáviděn a proklínán. Člověk touží zanechat v lidech nějaký pocit, duše se bojí prázdnoty, stojí o kontakt za každou cenu.

Hjalmar Söderberg: Doktor Glas, 1905

Byl jeden z těch jasných, chladných zimních dnů, za kterých se Oslo třpytí. Sníh zářil sluncem, na něž už lidé téměř zapomněli. Nadšení běžkaři vyhlíželi z oken kanceláří k bílým kopcům, skokanskému můstku a modrému nebi.

Peciválové těch dvanáct stupňů pod nulou proklínali, a když už je něco přinutilo, aby vytáhli paty z domu, celí zachumlaní do teplých kožichů a v zimních botách se třásli. Děti měly pod prošívanými kombinézami navlečeno několik vrstev vlněného prádla. Ze svahů u školek, na kterých sáňkovaly, se ozývalo výskání a křik. Poté co se stále více žen nechávalo zaměstnat na plný úvazek, rostly školky jako houby po dešti.

Kolem plotů v areálu nemocnice se tyčily vysoké kupy sněhu odklizeného ze silnic a stezek pro pěší. Lidem míjejícím starou nemocniční budovu severně od města vrzal pod nohama zmrzlý sníh.

Bylo úterý třináctého, druhého měsíce toho roku.

K hlavnímu vchodu přijížděla auta, zastavovala a pak se čekalo, dokud někdo neotevře dveře a ven se – opřené o muže, z nichž se měli stát otci – nevysoukají nastávající...

Konec ukázky