Abby Hanlon

Dorka Magorka

ČIERNA OVCA RODINY

Ukážka z elektronickej knihy

Venujem farme Kerneyovcov

Copyright © 2016 by Abby Hanlon

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Dial Books for Young Readers, an imprint of Penguin Young Readers Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Katarína Škorupová 2018

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2018

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu Abby Hanlon: Dory Fantasmagory, Dory Dory Black Sheep, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Dial Books for Young Readers, an imprint of Penguin Group (USA) LLC, v roku 2016, preložila Katarína Škorupová.

Zodpovedná redaktorka Dana Brezňanová

Sadzba a zalomenie ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Tlač PATRIA I., spol. s r. o., Prievidza

Cena uvedená na obálke knihy je nazáväzným odporúčaním pre konečných predajcov.

ISBN 978-80-556-3480-7

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

PRVÁ KAPITOLA

LEN PRE KRPATÝCH

Volám sa Dorka, ale volajú ma Dorota, Dora bláznivá alebo aj Dorka Magorka. Mám šesť rokov. Moja tvár je samá peha a vlasy mi trčia do všetkých strán. Toto je moja obľúbená nočná košeľa. Najradšej by som si ju ani nikdy nevyzliekala.

Najdôležitejšie je však to, že mám dva svety. Jeden patrí všetkým, druhý je len môj, môj vlastný.

Moje dva svety sa prelínajú ako čokoládová a vanilková zmrzlina v oblátkovom kornútiku. Skutočné s neskutočným sa zmiešajú dokopy a vytvoria bláznivú príchuť. Každý deň prežijem niečo skvelé. Lenže mojich súrodencov to otravuje. A navyše podľa nich jem ako prasiatko.

Každé ráno si na stole postavia stenu zo škatúľ od cereálií, aby ma nevideli.

„Počuješ, ako sŕka tie rozmočené chrumky? Na to sa nedá pozerať,“ ksichtí sa Luky.

„A po brade jej steká mlieko, to je jednoducho nechutné,“ pohoršuje sa Viola. „Fuj!“

Kašlem na nich. Zo zadnej strany škatule na mňa totiž zíza Pažravica Žravica. Neviem, čo to zas má byť, ale určite to neveští nič dobré.

Vtom vojde do kuchyne mama a rozkričí sa:

Skôr ako sa oblečiem, musím ešte zobudiť Zorku. V poslednom čase ju musím budiť s panvicou v ruke, aby jej došlo, že to myslím naozaj vážne. Odkedy chodím do školy, príšerne zlenivela.

Snažím sa jej poradiť, čo by mohla robiť, kým budem preč.

Nechcem, aby sa cítila odstrčená.

Aspoň ona je šťastná, keď ju češem.

Cestou do školy si vymýšľam novú hru. Volá sa: „Žuvojed zabíja!“ Žuvojed je otrávená žuvka! Ak na ňu stúpiš, vypumpuje ti zo srdca všetku krv.

„Je všade! Hýbe sa. Je živá!“

„Stupil si na ňu!“ napomínam Lukyho.

„Nie, nestupil,“ odvrkne.

„Máš ju na topánke!“

„Nič tam nie je.“

„Pomoc! Pomóc!“ kričím. „Môj brat krváca.“ Hodím sa Viole okolo krku.

„Potrebujeme doktora!“ vreštím. „Nie si doktor?“ pýtam sa chlapca pred nami.

Len čo zbadám na školskom dvore Rozabelu, žuvojed mi vyšumí z hlavy.

V rukách má roztvorenú veľkú hrubú knihu. Zdvihne zrak a sleduje, ako k nej bežím.

Vrhneme sa k sebe a zdvíhame jedna druhú do výšky. Je to ako objímanie, ale oveľa nebezpečnejšie.

Zodvihnúť Rozabelu je fakt sranda. Je totiž celá našuchorená. Pod šatami nosí šesť sukní! Má aj ligotavú čelenku. Je to koruna. Maličkými opätkami na topánkach vždy zvučne klopká po ihrisku. Dnes má v čelenke zastoknuté kvety, čo vyzerajú ako z hodvábu.

„Aj ja sa rada hrám, že čítam detské knihy!“ vykríknem, schmatnem knihu a otvorím ju. „Táto knižka je úžasná pre deti, ale absolútne nevhodná pre dospelých. Deti, počúvajte! Dospeláci, zapchajte si uši!“

Rozabela sa na mne baví.

Už treba ísť dnu.

Teším sa na to, lebo Rozabela sedí vedľa mňa. Na druhej strane je zas Tomi.

Zatiaľ čo si Rozabela kreslí, Tomi hovorí: „Nech zdvihne ruku, kto už si v spoďároch našiel lego.“

Dvíham ruku.

Koniec ukážky