Ukážka z elektronickej knihy

Prvý raz vyšlo vo Veľkej Británii v roku 2017
vo vydavateľstve Hodder and Stoughton

Text copyright © Dermot O’Leary, 2017

Illustrations copyright © Nick East, 2017

Inside back cover photograph by Ray Burmiston

The moral rights of the author and illustrator have been asserted.
All characters and events in this publication, other than those clearly
in the public domain, are fictitious and any resemblance to

Translation © Alexandra Škorupová 2019

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., 2019

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu Dermot O’Leary: TOTO THE NINJA CAT
AND THE GREAT SNAKE ESCAPE, ktorý prvý raz vyšiel
vo vydavateľstve Hodder Children’s Books,
An imprint of Hachette Children’s Group, v Londýne v roku ٢٠١٩,
preložila Alexandra Škorupová.

Ilustrácie Nick East

Editorka Katarína Škorupová

Sadzba LAYOUT, s. r. o., Bratislava

Tlač Patria 1, spol. s r. o., Prievidza

Cena uvedená na obálke knihy je nezáväzným odporúčaním
pre konečných predajcov.

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-4385-4

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Pre Blyskota a Toto,

najúžasnejšie, najdrsnejšie
a najmilujúcejšie mačky z talianskej Apúlie.

A pre všetkých vás, čo si nechávate pre seba,
že vaša mačka má dvojitý život, každý večer sa zmení na nindžu a utečie vám.

PRVÁ KAPITOLA

Toto bola práve uprostred toho najlepšieho sna, aký kedy mala (v hlavnej úlohe hrala obrovská salámová pizza, vedro syrových cestovín a na záver si zaborila hlavu
do gigantického tiramisu), keď ju niečo SUROVO prebudilo
do studenej londýnskej noci.

BUM, PRÁSK či TRESK sa ani trošku nepodobá na hrôzostrašné zvuky, ktoré z ničoho nič narušili ticho ulice hlboko ponorenej do sna. Bola to taká noc, keď by sa každý najradšej babušil v posteli s jednou perinou navyše a termoforom pod ňou. Taká, keď by nikto, komu zostala štipka rozumu, nevyšiel z postele, skôr ako sa nad obzor ledva-ledva nevyštverá lenivé zimné slnko a neprinúti nás vstať a popasovať sa s nástrahami nového dňa.

To však platí iba pre ľudí! Mačky? ZABUDNI! Že by nejaká z nich
vyšla z útulnej postele v takejto zime?
Tak to ani náhodou! Už by nikdy nemohli ukázať svoju vznešenú chlpatosť
vo vybranej mačacej spoločnosti. Nie.

„Túto slasť prenecháme líškam a potkanom,“ povedala by väčšina mačiek. „My si trošku zdriemneme. Dovidenia, zajtra. Povedzme tak okolo jedenástej.“

Práve preto Toto totálne otrávilo, unavilo a trošku aj vystrašilo, keď k nej od smetných košov na ulici doľahol ten RÁMUS.

Toto sa pozrela na rodičov.

Veď oni to vyriešia, nie? pomyslela si, no tí ani brvou nemykli. Ani sa len nepretočili na druhý bok.

„Veď, priznajme si,“ mrmlala si Toto pre seba, „načo sú tu mačky a načo ľudia? My by sme mali byť tí, čo stále spia, a vy tí, čo nás nakŕmia, poškrabkajú, zahrnú pozornosťou, vyčešú nám kožúšky, otvoria dvere a vodovodný kohútik, nech sa môžeme napiť, pomasírujú nám labky a hlavne… ZOBUDIA SA, KEĎ SEM ZVONKA DOLIEHAJÚ HROZIVÉ ZVUKY!
Je to férová dohoda… opakujem: MY, by sme mali byť tí spachtoši!“

Hodila očkom na svojho brata Blyskota, ktorý mal, ako už naznačovalo jeho meno, striebristý kožuch, veľký huňatý chvost a biele labky.

Naopak, Toto bola skôr veľké klbko čiernej, sivej a hnedej. Najmä keď mala na sebe zimný kožuch. Vďaka golieru okolo krku by sa nemusela hanbiť ani v paláci anglickej kráľovnej Alžbety. A to je teda ozaj niečo iné ako Apúlia, región v opätku Talianska, z ktorého pochádzala. Ona aj Blyskot patrili medzi takzvané túlavé mačky. Do Londýna prišli iba pred troma týždňami, po tom, čo ich zachránili dvaja láskaví ľudia. Volali sa mama a ocko (alebo akoby povedala Toto: mamma a papa)
a práve si spokojne odfukovali v posteliach.

„Blyskot,“ zašepkala Toto.„BLYSKOT!
Počul si to? Myslím, že to ide zvonku od kontajnera. OD NÁŠHO KONTAJNERA!“

„Nič som nepočul,“ odvetil Blyskot
a, zívajúc, sa naťahoval.

„Ale áno počul, ty klamár. Preto si hore. Pozri sa, toto je teraz náš dom, čiže ho máme na starosti! Musíme to prešetriť.“
„No dobre, možno som niečo počul, ale mohli by to byť líšky!
Videla si, aké sú veľké?
Nie také dedinské, na aké sme zvyknutí. Tieto sú fakt protivné. A desivé! Zostaňme pekne dnu a počkajme, kým to prehrmí.“

„TY SA BOJÍŠ!“ pochopila Toto.

„Nuž, ehm, ani nie. No… je strašne studená noc a tie mačacie dvierka sa tak zle otvárajú a… Ach, no dobre. Priznávam. Trošku sa bojím. Pochop, Toto, sme v tejto krajine ešte iba tri týždne. Len sa udomácňujeme, vonku je zima a my sme teplokrvní Taliani a teraz ma zdola bohviečo zobudilo a ty to chceš ísť so mnou prešetrovať. PREČO NEJDEŠ SAMA?“

„Blyskot, vieš, že by to mohol byť trošku problém. Som slepá, spomínaš si?!“ jedovala sa Toto.

A mala, samozrejme, pravdu. Už od narodenia mala slabý zrak ako netopiere.

Vlastne… nebola to tak celkom pravda. Po prvé – minule stretla netopiera Piera od susedov a napriek tomu, že nestihli hodiť reč (pišťal niečo o hmyze, čo musí chytiť), rozhodne nepôsobil ako slepec. Po druhé – nuž, celkom slepá nebola ani ona… Do blízka videla celkom dobre, v diaľke však dokázala rozoznať iba obrysy svetlých či tmavých tvarov. Rozoznávala obrysy postáv (napríklad mami a ocka), mačiek (napríklad svojho brata), vtákov (mňam!) a vlastne všetkého, čo sa hýbalo. No vždy bola spokojnejšia, keď mala po boku Blyskota. Áno, niekedy jej liezol na nervy a doberal si ju. Ako väčšina starších bratov však svoju sestru veľmi ľúbil a bol jej hlboko oddaný… aj keď by to na verejnosti, nikdy, naozaj NIKDY nepriznal.

„Áno, sestrička,“ odvetil Blyskot, „viem, že si slepá, ale si aj nindža, čo si zabudla?!“

Teraz mal pravdu on. Toto bola jednou z najlepších nindža bojovníčok na svete. Patrila do špičkového klubu nindža mačiek s tými najvýnimočnejšími zručnosťami, ktoré si už od mačiatka trénovala s majstrom Venturom v Taliansku. A majster Ventura bol zase žiakom veľaváženého japonského nindža majstra, ktorého znalosti pramenili z dávnej histórie a stovky rokov prechádzali z jedného nindža majstra na druhého…

Inak povedané, áno, Blyskot vedel, čo hovorí. Toto sa o seba dokázala postarať.

„Tak dobre,“ vzdychla Toto. „Poď, pôjdeme dole spolu. Ty použiješ svoje oči…“

„A šarm,“ doplnil Blyskot.

„Jasné, šarm,“ prevrátila Toto oči, „a ja…“

„Svoje desivé nindža triky,“ dodal Blyskot.

„Dohodnuté!“ prikývla Toto.

„Dohodnuté!“ súhlasil Blyskot.

Blyskot sa nemýlil. Nindža, či nie, dostať sa cez dvierka pre mačky je nočná mora. Prečo mamma a papa jednoducho nenechajú otvorené dvere? Toto a Blyskot vyrástli v olivovom háji, takže hocaké dvere, aj tie malé mačacie, im pripadali dosť divné. Vonku to už bola malina. Hop-skok cez záhradu a múr, a už aj stáli pred domom pri smetných košoch. V čiernočiernej tme mesiac osvetľoval obrovskú postavu. Dvakrát takú veľkú ako oni dvaja. Vrchná polovica tela jej visela cez okraj kontajnera, zatiaľ čo sa jej (úprimne povedané) dobre tvarovaný zadok a nohy hompáľali v nočnom vánku.

„Tak,“ zašepkala Toto, kým sa schovávali
za autom na príjazdovej ceste, „toto teda určite nie je líška.“

„TOTO, VEĎ NEVIDÍŠ! Ako to vieš?“ protirečil jej Blyskot.

„Nebuď taký! Viem rozoznať tvary, obrazy, svetlo, tmu a toto,“ ukázala si nahnevane na uši a nos, „nemám na okrasu! Vycítim, čo treba. Mimochodom, podľa teba to môže byť líška?“

„No, ani nie,“ pritakal Blyskot. „Na líšku to fakt nevyzerá. No aj keby som sa mal rozkrájať, netuším, čo to je. Priveľké na potkana, ale pritučné na mačku. Jednoznačne.“

Keď sa to vynorilo z koša s omrvinkami okolo úst, záhada sa trošku rozuzlila,
no iba o trošku.

To zviera malo svetlohnedú srsť, tvídové sako s klobúkom a okolo krku mu žiarila červená kravata.

Toto a Blyskot sa na seba zmätene zadívali. Žeby to predsa len bola mačka? Čo iné?! Hoc aj fakt podivná a obrovská?
Jedna vec však bola istá, robilo to taký rámus, že sa to určite nesnažilo schovať.

„Tuším to bude jedna z nás,“ zašepkala Toto.

„Škoda,“ zamračil sa Blyskot. „Dal by som si neskorú večeru v podobe potkanieho sendviča. Všetky tie potkany, čo ti toto mesto ponúka – to je na Londýne to najlepšie!“

„Ach, nevídané!“ mrmlalo si stvorenie pre seba. „Uf, toto je NENORMÁLNE snobská maškrta. Toto je naozaj asi môj najobľúbenejší smetiak v celkom Londýne. Milované makrelie kosti, vynikajúca staro-dávna paštička, mini hlt syríka brie…“

Toto s Blyskotom vykukli spoza auta a zastrčili sa naspäť ešte zmätenejší ako predtým.

„O čom to točí?“ zašepkala Toto.

„Nemám šajnu,“ odvetil Blyskot. „Zjavne si to užíva.“

„Ale veď to je náš smetiak,“ frflala Toto. „Naša predzáhradka.“

„Naozaj chceš jesť smeti z koša?“ opý-
tal sa Blyskot. „Toto, dostávame tri jedlá
denne. Máme sa tu ako v bavlnke. Z KONZERVY, Toto! Rozmaznávajú nás! Uctievajú! Zbožňujú! Naši kamoši v Taliansku by za toto vraždili a ty si tu robíš hlavu kvôli nejakému… smetiaku!“

„No dobre, ale je na našom území, tak si ho aspoň preverme,“ naliehala Toto.

„Až po tebe,“ kývol jej Blyskot.

Pokiaľ išlo o hrozivé tiché prenasledovanie, bola Toto expert, a to dokonca aj na mačku. Na nindža tréningu sa naučila pohybovať celkom potichu. Vďaka fúzom vedela, kde sa práve nachádza, a vďaka vynikajúcemu sluchu zaznamenala každý zvuk v okolí jedného kilometra.

Pohybovala sa tak potichu, že bola takmer neviditeľná. Škoda, že sa to isté nedalo povedať o jej bratovi.

Toto sa práve chystala povedať:

„Počuj, keď tam prídeme, mali by sme…“ no prerušil ju buchot, ktorý spravil Blyskot, keď sa potkol o krík, a pristál jej na chrbte.

Ako sa to vôbec dá? pomyslela si. Veď to ani nie je možné! Oboch ich odhodilo a rozpleštili sa rovno pred záhadným narušiteľom.

„ÁÁÁÁÁÁ!“ zvreskol narušiteľ a vyskočil dva metre do nočného vzduchu. Keď pristával, spopod saka mu vykukol výnimočne dlhý chvost. A opäť zmizol.

„No toto,“ pohoršovalo sa stvorenie, čo
na nich zvrchu zízalo, „dvaja zbabelci sa za mnou zakrádajú a snažia sa ma okradnúť, zatiaľ čo si vychutnávam večeru zo svojho vlastného koša! Héj?! Čo mi na to poviete?“

„TAKŽE, PO PRVÉ TO NIE JE TVOJ KÔŠ,“odvrkla Toto, vyhrabávajúc sa spod brata. „Po druhé, síce sme sa sem práve prisťahovali z Talianska, ale toto je NAŠA predzáhradka a na našom území sa s inými mačkami nemaznáme. Je tak Blyskot? Blyskot?“ Otočila sa a zbadala svojho brata s hlavou zastrčenou v poloprázdnom jogurte, čo sa tam v tom frmole dokotúľal. „Blyskot!“

„Ach, áno! Presne tak! Mamma mia, milujem jogurty!“ dodal sám pre seba a hlava mu zapadla naspäť do téglika.

„Och, samozrejme!“ vykoktal narušiteľ prefíkane. „Ako zrejme vidíte, aj ja som mačka a nemal som ani tušenia, že sa sem niekto nový prisťahoval. A, takpovediac, vyhradil som si právo na tento kôš. Nič sa nedeje. Ako si povedala, všetci sme mačky. Trikrát hurá, všetkým mačkám! Takže… ak to chápem správne, tento mladý muž s tvárou v zaborenou v tégliku je Blyskot, a ty?“

„Toto,“ odpovedala trošku prekvapená tým, aká noblesná je tá stará mačka.

„A ty si?“

„Milí moji, pane aj slečinka, vitajte a dovoľte, aby som sa predstavil. Máte to potešenie zoznámiť sa s Alexandrom von Kanal XXXIII. Vy, drahí moji, ma môžete volať tak ako ostatne všetci moji priatelia… som Mačkofúz.“

„MAČKOFÚZ?“ zopakovali naraz Toto a Blyskot.

„Áno.“

„Si mačka, čo sa VOLÁ MAČKOFÚZ?“

„Áno.“

„Nechceme byť nezdvorilí,“ zaspätkovala Toto, „ale je to naozaj zvláštne meno. Jasné, tvoje fúzy vyzerajú ako mačacie… veď si mačka.“

„Nuž, tu v Londýne ste noví, no môžem vás uistiť, že je to veľmi bežné meno. Vlastne, pomenovať svoje mačiatko Mačkofúz je dnes vo vyberanej mačacej spoločnosti veľká móda. Naozaj vyberané meno,“ vysvetľoval a naozaj veľmi nervózne si poťahoval kravatu.

„No… keď to vravíš ty,“ zamrmlala Toto Blyskotovi.

„Každopádne, teraz, keď sme sa zoznámili – alebo lepšie povedané – skamarátili, dovoľte mi vychutnať si posledný kúsok tohto syra brie. Je to lahôdka!
OCH, TO JE SMRAD…“

Toto s Blyskotom na seba pozreli a pokrčili plecami.

„Úžasné. Tak, priatelia moji malí,“ povedal Mačkofúz, zatiaľ čo dojedal posledné kúsky syra, „práve ste sa sem presťahovali. Čo všetko ste už stihli obehať? Videli ste korunovačné klenoty? Buckinghamský palác? Sídlo premiéra na Downing Street 10? Londýnsku zoo? Je tam zopár fantastických zverov. Hoci si mnohé z nich na mačkách rady pomaškrtia a bolo by asi múdrejšie sa im vyhnúť. No tak, do toho! Rozprávajte, neviem sa dočkať! Aké sú vaše prvé dojmy?“

Toto a Blyskot naňho nemo zízali.

„Čo sa deje?“ opýtal sa Mačkofúz.

„Netušíme, o čom hovoríš,“ odvetil Blyskot.

„Nikto vás nepreviedol po meste? Vôbec nikto?“ spýtal sa ich Mačkofúz zhrozene.

„Nie, len sme sa hrali, oddychovali, kukali telku. Naši rodičia pozerajú samé programy o prírode. Tie mačky, čo tam sú! Obrovské!“ nadchýnal sa Blyskot.

„Tak toto je naozajstný ŠKANDÁL!“
pohoršoval sa Mačkofúz. „Tak či tak, dnes je vaša šťastná noc. Som členom združenia mačacích turistických sprievodcov. Len minulý týždeň som sprevádzal mačku belgického ministra zahraničných vecí, Adelajdu – pôvabnú ruskú modrú. A dnes večer som vaším dlžníkom po tomto lahodnom jedle z vášho kontajnera. Budem sa vám pár hodín venovať a ukážem vám naše veľkolepé mesto. Čo vy na to?“

„No, je dosť zima a mohli by sme sa dostať do problémov…“ začal Blyskot.

„Hrozne radi!“ prerušila ho Toto. „Kde začneme?“

„Centrom mesta, prirodzene,“ prikyvoval Mačkofúz.

„Jasné!“ potešila sa Toto. „A ako sa tam dostaneme?“ Vybrali sa dolu ulicou.

„Tak ako každý správny Londýnčan, drahé dievča,“ odvetil Mačkofúz.

„PREDSA METROM!“