Jana Pronská

PREKLIATA LÁSKA

Ukážka z elektronickej knihy

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Miletičova 23, 821 09 Bratislava 2

E-mail: info@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Alena Brunnerová

Tlač TBB, a. s., Banská Bystrica

© Jana Pronská 2012, 2019

Cover Design © Juraj Šramko 2019

Cover Photo © Shutterstock

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2019

ISBN 978-80-220-2169-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Venujem

svojmu manželovi - s láskou,

svojim deťom - s hrdosťou,

svojim priateľom - s potešením,

svojmu vydavateľovi - s poďakovaním

a svojim čitateľom - s úctou.

Ležala na zemi schúlená do klbka a chvela sa. Jednou rukou si podopierala vystupujúce bruško, druhou si zakrývala ústa. Bolesť ju nútila kričať, príšerný strach jej však zovrel hrdlo a nepustil von ani ston. Krv sa drala pomedzi prsty, ostro kontrastovala s bielou pokožkou, po kvapkách padala na drahé zamatové šaty.

Nechcela otvoriť oči ani pohnúť hlavou. Nechcela sa dívať na toho netvora. Nechcela už vôbec nič.

Len pokoj.

Spod tuho privretých viečok sa jej tlačili slzy. Stekali po tvári, miešali sa s krvou z rozrazených pier a odplavovali posledné zvyšky hrdosti.

Zlomí ju. Nevie, ako dlho ešte dokáže znášať jeho týranie, koľko času ešte prejde, kým z nej urobí bezduchú vystrašenú stvoru, chvejúcu sa už pri klopkaní jeho čižiem na chodbe.

Každý jeho príchod znamenal bolesť a poníženie.

Každý, aj ten najmenší pokus vzoprieť sa kruto potrestal.

Minúta za minútou sa vliekli, akoby ju chceli trápiť donekonečna. Nepohla sa, ani hlasným nádychom nemohla na seba upútať pozornosť, ak nechcela, aby ju načisto skaličil.

Skrčená v kúte sa zo všetkých síl snažila, aby bola neviditeľná.

Konečne sa z postele ozvalo chrápanie. V desivom tichu manželskej komnaty to pre Seleinu znamenalo vykúpenie. Na chvíľu. Kým nesvitne ďalší deň...

Bolela ju každá kostička v tele, no pomaly sa pozviechala, vyzula si črievice a tichučko našľapovala po chladnej kamennej podlahe. Len ho nezobudiť. Len prežiť ďalšiu bezsennú noc.

Opatrne si sadla na tvrdú dubovú dosku v obločnom výklenku, cez plecia si prehodila kožušinu. Mesiac jasne osvetľoval nočné nebo a cez sklené tabuľky svietil aj do komnaty. Hviezdy žiarili a vôbec sa nestarali, aké trápenia majú ľudia pod nimi, čo sužuje Seleinu, paniu Soľnohradu.

Vzdychla si, zotrela krv z tváre, oprela hlavu o obločnicu a privrela uslzené oči. Hlavne, že dieťa v jej lone je v poriadku. Aspoň dovtedy, kým k nej zase večer nepríde a päsťami jej nevysvetlí, kde je jej miesto.

Celé mesiace znova a znova.

Ako trest za to, že sa vzoprela dobyvateľovi.

Ako nekonečný trest za to, že si dovolila patriť niekomu inému.

Ctibor, syn baróna Šóšu, stál pred zhromaždeným davom s rukami zovretými do pästí, očami hnevlivo blýskal po prítomných. V preplnenej dvorane Cejkova bolo dusno, nikto sa neodvážil zdvihnúť zrak, nikto neprotestoval, všetci mlčky, so sklonenou hlavou znášali Ctiborov zúfalý krik.

Nie, takéto zvítanie si nikto neželal.

„Prečo ste mi to neoznámili?!“ zvolal a päsťou tresol po stole, až na ňom všetko podskočilo.

„Je nám to ľúto, môj pane! Ale naši poslovia ťa nevedeli nájsť,“ ohradil sa kastelán Imrich Faborič, starší muž s dobráckym výrazom v tvári. Kajúcne klopil oči, no syna svojho pána sa nebál aj napriek tomu, že Ctiborov srditý pohľad dokázal roztriasť kolená onakvejším rytierom.

Najstarší syn baróna Šóšu stratil brata, otec mu ležal na smrteľnej posteli, Soľnohrad, dedičné sídlo patriace jeho rodine už odnepamäti, a s ním aj panstvo a soľné bane padli do rúk nepriateľovi. Mal plné právo žialiť a zúriť.

Kastelán vedel, že zaťatá čeľusť a ruky zovreté do pästí sú len prejavom smútku, trpkosti, hnevu a bezmocnosti.

„Nevedeli ma nájsť?!“ kričal Ctibor a tvár sa mu vraštila čoraz väčšmi. „To je všetko, čo mi povieš, Imrich? Vari si nevedel, kde som? Vari som bol zalezený niekde v diere ako potkan? A ty, drahý švagor? Kde si bol, keď sme prišli o majetok?!“ Ctibor sa náhle obrátil na svojho švagra Mateja Kelečéniho, zemana z Pozdišoviec, a ten zbledol ako stena.

Ctibor bol od neho o hlavu vyšší a takmer dvakrát taký ťažký aj bez brnenia. Nikdy nechápal svojhlavú sestru, čo na tom polochlapovi vidí.

„Stál som po boku tvojho otca, Ctibor!“ Matej pozbieral všetku odvahu a začal sa brániť. Vystúpil dopredu, obišiel kastelána i jeho pobočníka a postavil sa pred Ctibora. Bojovne zdvihol hlavu a pozrel mu rovno do očí. „Kým si ty, milý švagor, zbieral slávu na hraniciach, my sme zachraňovali rodinné dedičstvo! Poslali sme po teba štyri razy, no ty si neprišiel...“

Nebývalá Kelečéniho trúfalosť a výčitky na chvíľu zarazili aj Ctibora. Jeho hnev sa zmiernil, ale silný, neodbytný pocit viny mu vzápätí zatemnil mozog. Schytil švagra za chlopňu kabátca a zatriasol ním.

„Kto si myslíš, že si?! Ako sa opovažuješ so mnou takto rozprávať, Kelečéni!“ zrúkol a odsotil ho. „Ty...!“

„Kroť svoj hnev, môj pane! Neprávom sa vŕšiš na zemanovi, na tom, čo sa udialo za posledné tri roky, nenesie vinu nikto, ani on, ani ty! Nikto!“ zakročil kastelán ostro, ale to už Matej Kelečéni i jeho muži opúšťali dvoranu. Postupne sa vytratili všetci, až napokon zostal iba kastelán.

„Nikto ti nič nevyčíta, Ctibor, len žialime tak ako ty. Matej urobil, čo bolo v ľudských silách, to mi môžeš veriť,“ trpezlivo vysvetľoval Imrich. „Na taký podvod a hrôzu nikto z nás nebol pripravený. A uznaj, môj pane, pustiť sa do bitky o hrad s tou hŕstkou ľudí, čo nám zostali, by bolo číre šialenstvo.“

„Možno máš pravdu...“ pripustil Ctibor, keď sa aj kastelán zberal na odchod.

Zvečerievalo sa, miestnosť sa norila do šera, osvetľoval ju len oheň vo veľkom kozube. Jeho praskanie znelo v tichu príliš hlasno, rovnako ako bubnovanie srdca v rytierovej hrudi.

Keď sa Ctibor po chvíli upokojil, sťažka dosadol do kresla za vrchstolom, kde kedysi sedával jeho otec. Ľahké brnenie z tvrdenej kože ho omínalo, drôtená košeľa obopínajúca mohutnú hruď mu bola odrazu priťažká. Zúrivo potiahol kožené šnúrky, brnenie s hrmotom spadlo na zem, kovanú košeľu si prevliekol cez hlavu a odhodil nabok. Konečne sa mohol nadýchnuť.

Zaboril hlavu do dlaní, oči sa mu zarosili a pálili ho. V hrdle mu rástla hrča a nedovoľovala prehĺtať. Je neskoro. Prišiel neskoro.

Jeho brat je mŕtvy, leží v kamennom sarkofágu v podzemí kostola. Nedokázal sa ani pomodliť, len zúrivo, bezmocne kričal od zúfalstva, keď mu zvestovali, že ho krutý dobyvateľ Arvan Révai zhodil z hradieb Soľnohradu vo dvoch kusoch, najprv telo, potom hlavu.

Ako sa s tým má vyrovnať? Jakub bol jeho mladší brat a on mu bol priateľom, vzorom. Odjakživa bol za toho chlapca zodpovedný, radil mu, pomáhal... Pohádali sa len jeden jediný raz, keď sa začal uchádzať o Seleinu, ženu, ktorá bola zasľúbená Révaiovi.

Vtedy Ctibor odišiel a celé tri roky sa vyhýbal akýmkoľvek správam z domova. Nevedel, že Jakub zomrel takou strašnou smrťou ani že otec, ctihodný barón Šóša, sa z toho nespamätal. Od Jakubovej smrti nevyšiel zo svojej komnaty, s nikým nepreriekol slova, nespoznal najstaršieho syna. Ten prázdny, vyhasnutý pohľad sa Ctiborovi navždy vryl do pamäti, prebudil niečo temné, zúrivé, čo doteraz iba tlelo, nasýtil v ňom hladného démona pomsty.

Ktosi potichu otvoril dvere, no Ctibor ani nezdvihol hlavu. Sluha pozapaľoval fakle na stenách i sviece vo svietnikoch, priložil zopár polien do kozuba a bez slova odišiel. Až vtedy si Ctibor uvedomil, že slnko už dávno zapadlo a za oknami je noc. Vstal a prešiel k obloku. Fakľonos už osvietil hradby s cimburím, na ktorých sa prechádzali ozbrojené stráže. Veža bola temná, neosvetlená, no Ctibor nepochyboval, že aj v nej niekto hliadkuje. Matej Kelečéni sa napodiv ukázal ako schopný obranca. Aj on by v týchto nebezpečných časoch postupoval rovnako. Dlhoval mu ospravedlnenie.

Dolu na nádvorí bolo živo, ak sa to v tejto situácii dalo tak povedať. Jeho družina, dvadsiatka v boji zocelených chlapov, svorne sedela pred kováčskou dielňou a o niečom debatovala. Kastelán Imrich, jeho pobočník i veliteľ stráží boli tiež s nimi. Zavše prešla okolo slúžka náhliaca sa za povinnosťami, zavše paholkovia s krmivom pre kone, prasce a sliepky, ktoré bolo treba nachovať a obriadiť. Obyčajný deň na hrade, plný práce od svitu do hlbokej noci, s jasne stanovenými pravidlami, ktoré sa veky nemenia, nenarušil ani jeho návrat. Pamätal sa, veď tu vyrástol pod ochrannou, no prísnou rukou svojho otca, tu sa naučil bojovať, tu bol pasovaný za rytiera. Bol to jeho domov.

Nie, nemôže len tak sedieť a ľutovať stratený čas. Musí si vziať naspäť, čo mu Arvan Révai vzal, musí urobiť presne to, čo sa od neho čaká. Smrť si žiada pomstu.

„Arvan Révai zaplatí svojou krvou, brat môj, to ti prisahám!“ vyriekol slávnostne a vedel, že nenájde pokoj, kým svoj sľub nesplní.

„Ďakujem za tvoje slová, Ctibor, hoci by som mala protestovať a vyčítať...“ Jemný, nežný hlas za jeho chrbtom ho prebral z pochmúrnych úvah. Vôbec nepostrehol, že vo dvorane už nie je sám, ale sestre sa potešil. Zostali už len oni dvaja.

Obrátil sa a ostal zarazene hľadieť.

Jolanda bola iná. Z mladého papuľnatého dievčaťa, ktoré zanechal v opatere mladomanžela, sa stala žena. V spomienkach sa mu vynoril obraz matky a Jolanda akoby z toho obrazu vystúpila. Možno to bolo tým teplým zeleným zamatovým plášťom, podšitým líščou kožušinou, ktorý matka tak rada nosievala, možno tým vysokým bielym čepcom s naškrobeným závojom okolo hlavy, ktorý schoval jej dlhé plavé vlasy, možno rovnakým prísnym pohľadom, ktorým sa na nich dívala, keď boli deti, možno rovnakou vráskou na čele, ktorá mu utkvela v pamäti.

Zasmiala sa.

„Ajhľa, neohrozený bojovník stratil reč!“

„Neveril by som...“ zahabkal Ctibor a rozpačito chytil Jolandu za ruky, čo k nemu vystierala.

„Aj ty si sa zmenil, brat môj. Tri roky je dlhý čas. Ja som napríklad porodila tri deti a prevychovala manžela,“ zasmiala sa a Ctiborovi sa konečne objavil na tvári úsmev.

„Všimol som si,“ nadhodil. „Konečne je z neho chlap!“

„Nezapáraj, Ctibor, ja viem, že ti nebolo po chuti, keď som sa rozhodla vziať si Mateja Kelečéniho, no som s ním spokojná. Naozaj,“ dodala presvedčivo.

Ctibor prikývol, čo na to mohol povedať?

„Kázala som priniesť niečo pod zub, tvojich ľudí som už nakŕmila, len ty si od príchodu nič nevzal do úst.“

„Nemám chuť!“

„Netáraj!“ zahriakla ho a hneď nato zakričala na sluhov, ktorí po chvíli začali znášať na stôl.

„Tak veľmi si sa zase nezmenila,“ uštipačne podotkol Ctibor a ešte chcel niečo dodať, no lahodná vôňa jedla ho presvedčila, že Jolanda má pravdu. Sadol si za stôl a prijal zo sestriných rúk kalich s vínom.

Mali si toho veľa čo povedať, a tak spolu bdeli ešte dlho po tom, čo celý hrad stíchol.

Sotva sa začalo brieždiť, Ctibor vysadol do sedla. Sám, bez sprievodu precválal popod hradby, po čerstvo pokosenej lúke na stráni pod lesom, prebrodil potok, ktorý sa po nedávnom lejaku vylial z koryta, až napokon zmizol hliadke na veži v hustom lese. Mieril na vrchol hory, odkiaľ bolo vidieť doďaleka. Biela ľanová košeľa sa mu lepila na telo, pot mu orosil opálenú pokožku, pod ktorou vibrovali svaly ako z ocele. Vietor mu šľahal do tváre a dlhé havranie vlasy povievali za ním ako čierna zástava.

Pritiahol opraty, kôň sa spätil a vyhodil predné nohy vysoko do vzduchu. Bol nepokojný, takisto ako jeho pán. Ctibor ho potľapkal po šiji, zoskočil zo sedla a priviazal uzdu o najbližší strom. Tých pár krokov, ktoré ho delili od vysokej skalnej plošiny, prešiel peši.

Na vrchole sa pred ním otvoril šírošíry priestor, ktorý sa končil až na obzore, pohoria, doliny, rieky pretínajúce zelené lány, dediny a soľné bane. A tam, niekde v diaľke, stál na vysokej skale opevnený hrad, ktorý spôsobil tú najväčšiu tragédiu, aká mohla jeho rodinu postretnúť. Bratovo dedičstvo a v ňom zradná žena, ktorá Jakuba pripravila o život.

Ctiborovi stvrdla čeľusť. Bolestne si uvedomoval krutú pravdu. Pripomenul si svoju prísahu a zaplavila ho nenávisť.

Otvoril ústa, zúfalo sa mu chcelo vykričať všetku bolesť, no nemohol vydať zo seba ani hláska. Z hrdla sa mu nevydral ani jeden ston, len v kútiku oka sa mu zaleskla slza.

Do hradu sa vrátil až so súmrakom. V hlave mal jasný plán, ako sa pomstiť a získať späť majetok i česť.

„Na obliehanie nemáme dosť mužov, Ctibor!“ namietol Matej Kelečéni, keď sa všetci muži zhromaždili vo veľkej dvorane a Ctibor predniesol svoj návrh.

„Ja viem, preto som poslal po posily. Verte mi, ešte sa bude Arvan Révai čudovať!“ sebavedome vyhlásil Ctibor. Rukou sa rozohnal navôkol, prstom ukázal smerom k Soľnohradu.

„Čo nám patrí, to si vezmeme späť!“ odhodlane skríkol, vidiac pochybnosti v očiach mužov. „Môj brat je mŕtvy, soľné pramene sú v rukách vraha, chcete to nechať len tak? Alebo sa z vás stali zbabelci?“

„Neurážaj nás! Ty vieš, že sme ochotní vziať do rúk zbrane, no sám najlepšie poznáš silu soľnohradských hradieb. Zaútočiť bez prípravy a bez vyzbrojeného vojska by bola samovražda!“ dôvodil kastelán a niekoľko mužov s ním súhlasilo. Napodiv švagor ho len mlčky pozoroval.

Ctibor ho pohľadom vyzval, aby sa vyjadril.

„Čo máš v pláne? Ja nie som vojak, ty áno, verím ti, že vieš, ako na to, no musíš mi dať viac než len bezhlavú túžbu po pomste, Ctibor. Ak ma presvedčíš, ochotne pošlem svojich mužov po tvojom boku na Soľnohrad,“ povedal Matej vecne a všetci súhlasne prikyvovali.

Mladý rytier si nevrlo premeral svojho švagra. Celé roky ho pokladal za hlupáka a zbabelca, nevedel pochopiť, čo na ňom sestra vidí, ibaže teraz... teraz hovoril rozumne. Mal pravdu. Naozaj ho ženie slepá túžba pomstiť sa Révaiovi - oko za oko, zub za zub, smrť za smrť!

Ctibor silou vôle schladil oheň, čo mu spaľoval hruď. Bol rytier, bojovník, musel potlačiť city, aby ho nepremyslené rozhodnutie nestálo život. Vedel byť chladný ako kus ocele, nemilosrdný, krutý. Len vďaka tomu prežil aj tie najťažšie bitky. Nadýchol sa a prešiel pohľadom po prítomných vo dvorane.

„Bojoval som v mnohých bitkách, pokorili sme niekoľko hradov a opevnených miest bez toho, aby sme utrpeli veľké straty. Poslal som druhom v boji žiadosť o pomoc pri obliehaní Soľnohradu. Môj priateľ Johan z Oranu má tesárov, ktorí vedia postaviť katapulty i samostrely. A okrem toho poznám zopár trikov, ktoré nám vstup za hradby urýchlia!“ usmial sa, no jeho úsmev mrazil.

„Tak to je už iná reč, Ctibor!“ zvolal kastelán a Matej prikývol.

„Mám päťdesiat mužov, moja rodina môže postaviť ďalšiu stovku. Ak sa ti podarí pokoriť Arvana Révaia, verím, že sa k tebe pridajú všetci susedia v okruhu piatich stolíc,“ vyhlásil Matej Kelečéni a Ctibor sa nečudoval. Chýr o krutosti nového pána Soľnohradu letel rýchlejšie než orly nad štítmi hôr.

Neprešiel ani mesiac a pod Cejkovom táborilo vojsko, aké tento kraj roky nevidel. Stovky mužov pripravených biť sa vo farbách Ctibora Šóšu, muža, ktorý sa postavil zlovôli nenávideného Arvana Révaia.

Seleina stála za chrbtom svojho manžela ako socha bez života. Prinútil ju zúčastniť sa osláv, hoci nemala potuchy, čo za svinstvo dalo Révaiovi popud na to, že ju chcel mať vedľa seba. Málokedy vychádzala z komnaty, jednak po bitke väčšinou nevládala vstať, jednak sa hanbila za modriny, ktoré jej ustavične špatili tvár. Aj teraz sa snažila radšej nemyslieť, nevidieť, úporne potláčala nutkanie na vracanie. Neodvážila sa ani poriadne nadýchnuť, aby manžela na seba neupozornila.

Ten zloduch sa výborne zabával, hltal jednu prepelicu za druhou, a keď sa s plnými ústami rehotal na oplzlých historkách hodovníkov, po brade mu tieklo krvavočervené víno. Po miestnosti lietali kosti a vyhladované lovecké psiská sa o ne ruvali s hlasným brechotom a zavýjaním.

Na stole ležalo nahé dievča, kričalo od hrôzy, bolesti a hanby, veľkými očami prosilo o zmilovanie, keď ju jeden z manželových kumpánov znásilňoval rovno tam, medzi misami s vyberanými jedlami, cínovými čašami s vínom, zatiaľ čo ostatní sa len prizerali a smilníka hlasno povzbudzovali.

Celou miestnosťou sa šíril odporný smrad spotených tiel, vína a dymu z fakieľ a sviec.

Seleina privrela oči a želala si, aby sa v sekunde mohla prepadnúť pod čiernu zem. Načo je taký život? Načo? Aké jednoduché by bolo skočiť do priepasti pod komnatou...

Dieťa v lone ju poriadne koplo a ona sykla. Sotva sa držala na nohách, bolesti v krížoch sa stupňovali, do očí sa jej tlačili slzy bezmocnosti a poníženia, za seba, za to dievča, ktoré po chvíli už len ticho stonalo, schúlené do klbka, kým sa na ňu nevrhne ďalší.

Révai akoby si náhle spomenul, že mu za chrbtom stojí Seleina.

Prudko sa otočil a natrčil k nej pohár.

„Nevidíš, že je prázdny?!“ zrúkol na ňu a nenávistne si odpľul. „Nalej mi, ženská! Aj táto cundra vie, ako potešiť muža, len ty si nanič! Pozeraj sa, sleduj, ako sa to robí, a niečomu sa priuč!“ opito bľabotal, kým mu roztrasenými rukami dolievala víno.

Všetci jeho kumpáni sa rozrehotali ešte väčšmi, dievča žalostne zavzlykalo a Seleine sa podlomili kolená. No vytúžené mdloby neprišli a bolesť, čo sa jej náhle rozliala po celom tele, ju prinútila vykríknuť.

Révaiove ruky ju zodvihli zo zeme, prsty chytili bradu a zakalené oči skúmali jej zmraštenú tvár.

„Mal som ťa radšej zhodiť z hradieb, potvora, aj s tvojím milencom! Daj mi dediča a potom si pokojne skap! Ani ten tvoj podarený švagrík, čo konečne pritiahol domov, už nikdy nezíska majetok, o ktorý prišiel,“ rozrehotal sa jej do ucha a Seleina až vtedy pochopila, čo oslavuje. Révai si je sám sebou taký istý, za bránami Soľnohradu sa cíti bezpečný. Čo to hovoril? Aký švagor... čo sa deje?

Dvere do dvorany sa rozleteli a dovnútra vbehol strážca.

„Odpusťte, vaša milosť, ale Ctibor Šóša tiahne na hrad! Už z diaľky vidieť katapulty a ohne,“ rýchlo vysvetľoval, aby na vlastnej koži nepocítil pánov hnev.

Révai sa neobťažoval zdvihnúť pohľad od svojej manželky.

„Hm, tak už aj druhý Šóša prichádza, aby si vylámal zuby...“ zatiahol. „Počuješ, žena moja? Tvoj švagor sa vybral na nevítanú návštevu!“ vysmial sa jej do tváre. Ten arogantný výsmech bolel viac než buchnáty i všetko ponižovanie, čo pri ňom okúsila.

Privrela oči a sústredila sa na dieťa, ktoré sa nepokojne prevaľovalo v lone, a na bolesť v krížoch, ktorá sa vracala.

„Vaša milosť,“ oslovil ho znova vojak. „Na hrad tiahne naozaj dobre vyzbrojené vojsko. Potrebujú vás na hradbách. Veliteľ povedal, že sa musíme pripraviť na masívny útok. Ak začnú ostreľovať hrad katapultmi, vzbĺkne ako fakľa!“

„Čože?“ vojakove slová Révaiovi konečne prenikli do otupeného mozgu. Pustil Seleinu a obrátil sa k nemu.

V miestnosti konečne zavládlo ticho. Po chvíli ho však prerušil Seleinin výkrik. Na dlážke pod ňou sa objavila mláčka - odtiekla jej plodová voda.

Révai na ňu ľahostajne pozrel.

„Odpracte ju a zavolajte babicu,“ prikázal. „A ty,“ otrčil prst na svoju ženu, „pros Boha, aby si mi do rána dala dediča!“ Révai sa otočil a pobral von, na hradby a za ním sa v okamihu vyhrnuli aj ostatní.

Čiesi súcitné ruky vzali Seleinu do náručia a pomaly niesli do komnaty, kde ju s vytreštenými očami vítala komorná.

„Ach, pani moja! Čo budeme robiť?“

„Rodiť, Jozefka, rodiť!“ dobrácky ju okríkol muž. „Choď po babicu a daj nachystať horúcu vodu, veľa vody!“ prikazoval a očami sledoval každý jej pohyb.

Seleina zdvihla oči a neveriacky pozrela na mladého muža. Videla ho raz či dva razy dolu vo dvorane. Vždy sedel tak trochu bokom, ale čo už ona mohla vedieť. Nenávidela každého jedného člena Révaiovej družiny. Všetko to boli zvery.

Odtiahla sa a bojazlivo si ho obzrela.

Bol veľmi vysoký a mocný ako kôň. Dlane mal sťa lopaty, keby chcel, jediným úderom by ju isto prizabil. Súcitný úsmev a pohľad, ktorý na ňu upieral, ju upokojil, ale len do chvíle, kým nepocítila ďalší nápor bolesti.

„Musíte si ľahnúť, pani moja, čoskoro privediete na svet nový život,“ prihovoril sa jej láskavo a podal jej ruku.

Seleina sa mykla a prudko odtiahla. Strach, mesiace pestovaný Arvanom Révaiom, bol hlboko zakorenený v jej podvedomí, nedokázala mu vzdorovať. S trpkosťou v hlase zamrmlala: „Čo za život mu ponúknem?“

„Neublížim vám, neľakajte sa, ja nie...“ povzdychol si muž. „Teraz vás nechám. Prajem vám veľa šťastia! Budete ho potrebovať, pani moja.“ Hlboko sa uklonil a začal cúvať k dverám.

„Komu sa mám poďakovať?“ vyhŕkla Seleina.

Muž sa vystrel a úprimné belasé oči mu znežneli.

„Štefan Babický, pani moja, k vašim službám. Ak by ste čokoľvek potrebovali, neváhajte sa na mňa obrátiť. Boh mi je svedkom, že urobím, o čo ma požiadate.“

Seleina naprázdno prehltla a sťažka dosadla na peľasť. Dávno zabudla, ako znejú milé slová. Takmer ju vydesili. Neverila im. Nechcela sa utešovať planými sľubmi. Potriasla hlavou a odvrátila pohľad.

„Pamätajte! Keby som vedel, ako vám pomôcť, neváhal by som,“ stisol pery Štefan Babický, vyšiel z komnaty a neobzrel sa.

Seleine v tej chvíli vytryskli slzy. Tiekli a tiekli, prehlušujúc pôrodné bolesti, až kým po dvoch hodinách dovnútra nevošla komorná s babicou Markou za pätami.

„Načo toľký plač, veď idete len rodiť!“ zalomila rukami babica a hneď sa dala do roboty. „Dovolíte, pani moja, prezriem vás. A ty, nanos vody a pohľadaj čisté plátno. Hybaj!“ nakázala komornej Jozefke, ktorá stála ako soľný stĺp a civela na mladú rodičku.

Seleina sa vystrela a dovolila babici, aby ju vyšetrila. Raz, dva razy, ohmatávala brucho i lono a neveriacky krútila hlavou. Napokon nespokojne tľoskla jazykom.

„Čo sa deje? Tak čo je?!“ skríkla Seleina a oblial ju studený pot. Babicina sústredená tvár sa mraštila a jej výraz neveštil nič dobré.

„Potrvá to zopár hodín, pani moja, budete musieť vydržať!“

„Hodín?“

„Iste! Rodíte prvý raz, kosti sa musia prispôsobiť, lono sa musí uvoľniť. Ste slabá, samá hrča a modrina. Aj keď ma do toho nič nie je, pán by mal mať väčší ohľad voči ťarchavej žene. No nebojte sa, pani moja, všetko bude, ako má byť,“ povedala babica a konečne dala Seleine pokoj.

Mladá žena sa odvrátila, necítila potrebu čokoľvek vysvetľovať. Rozhodne nie babici, ktorú predtým videla len jediný raz, keď prišla potvrdiť tehotenstvo a odhadnúť čas pôrodu.

Marka pristúpila k obloku a vykukla von. Na hradbách vládol čulý ruch, fakle žiarili na každom rohu, vo veži i na cimburí. Na nádvorí sa zhromažďovali Révaiovi muži, vojaci zapaľovali vatry, v obrovských kotloch sa varila smola, zatiaľ čo v podhradí rástli žeravé ohne ako huby po daždi.

Do komnaty sa dohrnula Jozefka so slúžkami nesúcimi vedrá s horúcou i studenou vodou, bielené plátno, kaďu, kotlík do kozuba, polienka na oheň. Babica spokojne prikývla a jediným gestom vykázala zvedavé ženy za dvere.

Založila si ruky v bok a uprene sa zadívala na vystrašenú paniu.

„Tak mi už povedz, čo sa deje!“ zvolala na smrť vydesená Seleina a rukami si oblapila brucho.

„Nebudem vám klamať, pani moja, ale... radšej sa pozriem ešte raz,“ prikročila k mladej rodičke a znova ju prehmatala zvonku aj znútra.

„Uvidíme!“ mľaskla a zaťala pery.

Seleina nestihla reagovať, premohol ju ďalší nápor bolesti.

„Nebojte sa, pani moja, všetko bude dobré. Dám vám odvar z byliniek na posilnenie, len vydržte.“

„Zomriem, isto zomriem,“ šepla cez slzy hradná pani. Marka rýchlo vhodila do vriacej vody za hrsť sušených bylín, ktoré vytiahla spod sukne, a o pár minút už vlažila Seleinine popraskané pery horkým odvarom.

„Nebojte sa, pani moja... trošku vám to zmierni bolesti. Všetky sme tým prešli, bolesť nám nadelil Pán Boh, aby sme sa o to viac tešili z narodenia dieťaťa. Uvidíte, len čo sa to maličké narodí, zabudnete na všetko, čo vás trápilo.“

Kiežby to bolo také jednoduché! Kiežby nevedela, čo to maličké čaká v područí Arvana Révaia! pomyslela si Seleina a prehltla slzy. Kiežby sa nikdy nenarodilo, kiežby sa nenarodila ani ona...

Dieťa v lone sa pohlo, akoby vedelo, nad čím jeho matka húta.

„Voda je pripravená, aj plátno,“ zvestovala babici Jozefka a vtom sa rozleteli dvere. Dovnútra sa tackal Révaiov prvý pobočník.

„Mám sa pozrieť, ako to pokračuje!“ vykrikoval.

„Tu nie je nič na pozeranie, žiaden muž nemá pri rodičke čo robiť. Ani pánov záujem pôrod neurýchli.“ Babica rázne vyprevadila opilca a zabuchla mu dvere pred nosom.

„Fuj, smrdel ako tchor!“ odpľula si a hneď sa dala do príprav. Ruky si navlhčila v odvare z byliniek, rozložila plátno, kotlík s vodou zavesila do kozuba nad žeravé uhlíky a až potom sa vrátila k Seleine. Utrela jej spotené čelo, skontrolovala stvrdnuté brucho.

Hodina za hodinou sa vliekla, noc pomaly ustupovala dňu, za oknami sa brieždilo. Pôrodné bolesti sa začali stupňovať.

„Čo mi tajíš, Marka?“ oslovila ju Seleina a jej oči prosili o nejakú správu. Akúkoľvek.

Marka počkala, kým odídu všetky slúžky okrem Jozefky, a konečne povedala: „V lone máte dve deti, pani moja, a jedno... jedno z nich pravdepodobne neprežije. Nehýbe sa...“

Seleine sa na chvíľu zastavilo srdce. Chcela tú novinu vstrebať, ale nemohla. Gniavil ju pocit nesmiernej viny. Bolesť, ktorá sa jej šírila telom, bola neznesiteľná, no bolesť v duši ju zabíjala.

Tuho zažmúrila oči, stisla päste. Z dohryzených pier jej vytryskla krv.

Milosrdná matka, zmiluj sa nad nami, prosila v duchu, kým ju babica pripravovala na blížiaci sa pôrod.

Bolesti sa vystupňovali, tvár jej zalial pot, vlasy na spánkoch sa jej zlepili, lôžko sa stalo nepohodlným. Zúfalo sa snažila vytlačiť zo svojho lona nový život. Nechcela si uľaviť krikom, nechcela, aby Révai vedel, ako strašne trpí. Tlmila vzdychy a sústredila sa len na tlak v podbruší. Úmorná snaha priviesť na svet dediča ju načisto vyčerpala. Priam cítila, ako jej z tela uniká sila.

„Už len chvíľu, pani moja... už vidím hlavičku...“ povzbudzovala ju Marka. „Poriadne zatlačte! Teraz! Silno!“

„Nevládzem, už nemôžem!“ zvolala Seleina a práve v tej chvíli sa do hradného múra zavŕtala prvá z mnohých kamenných gúľ. Miestnosť sa otriasla, na nádvorí sa rozliehal krik, splašené slúžky kričali za dverami a pod oblokmi bolo počuť horúčkovité prípravy na boj.

Dobyvateľ zaútočil, aby si vzal, čo mu právom patrí.

Za sklenými tabuľkami sa rozhoreli ohne a ožiarili noc ako vo dne. Kanonáda svištiacich gúľ prehlušila všetok huriavk.

Nikto nepočul Seleinin posledný zúfalý výkrik, keď zo svojho lona konečne vytlačila dieťa. Nikto nepočul jeho prvý plač, keď ho babica rýchlo umyla a položila k matke.

„Máte syna, pani moja! Je to silný a zdravý chlapec!“ povedala, keď sa ho mladá matka prvý raz so slzami v očiach dotkla.

„Môj syn... Jakubov syn...“ šepkala a prstom ho jemne hladila po teplej pokožke. No netrvalo to dlho. Opäť ju premohol nával bolesti a ona sa vystrašene pozrela na babicu.

„Nič sa nedeje, pani moja, to sa na svet hlási druhé dieťa,“ povedala a hneď sa vrhla k jej lonu.

Jozefka sa krčila v kúte a celý čas vystrašenými očami sledovala dianie na lôžku rodičky. Keď jej však babica strčila do rúk novorodeniatko, aby sa mohla venovať rodičke, akoby sa prebrala z mrákot. Zabalila drobné telíčko do pripravených prikrývok a s chlapčaťom v náručí sa snažila nevnímať bolestné stony svojej panej a nemyslieť na to, čo čaká to malé stvorenie, keď sa dostane do Révaiových rúk.

Vonku sa zatiaľ dobyvateľ pokúšal zrovnať hradby so zemou. Útok neustával ani po niekoľkých hodinách, ba naopak, akoby sa stupňoval, no Seleina si to vôbec neuvedomovala. Myslela len na to, ako zachrániť svojho syna.

„Pomôž mi...“

„Robím, čo sa dá, pani moja, ale musíte mi pomôcť... Tak tlačte!“

Seleine sa horko-ťažko podarilo porodiť aj druhé dieťa, no stalo sa to, čo predpovedala babica: neprežilo. Boh si ho povolal k sebe skôr, než sa stihlo prvý raz nadýchnuť.

Seleina už ani plakať nevládala, akoby jej všetky slzy vyschli. Len ho jemne pohladila po líčku.

Oči sa jej zatvárali od únavy a myseľ odmietala prijať ďalšiu bolesť. Vari jej už nezažila dosť?

No vedela, čo musí urobiť, aj keby to bolo to posledné, na čo sa zmôže. Schytila babicu za zvráskavenú ruku a prinútila ju počúvať.

„Môj manžel sa nesmie dozvedieť, že jeden z mojich synov žije!“ naliehavo šepkala. „Nikto okrem vás dvoch sa to nesmie dozvedieť, Marka! Prisahaj, že ho zachrániš! Prisahaj, že sa postaráš, aby môj syn žil!“

„Ale čo to hovoríte, pani moja!“

„Povedz, že som priviedla na svet mŕtve dieťa! Povedz, že sa nič nedalo robiť! Ty môžeš! Tebe uveria!“ Oči jej blčali ako v horúčke, únava sa jej zreteľne vpísala do tváre, no myseľ mala čistú a jasnú. Upla sa na jedinú myšlienku: nesmie dopustiť, aby sa jej dieťa dostalo do rúk Arvana či kohokoľvek iného.

„Zachráň môjho syna, Marka... zaprisahávam ťa, pomôž nám!“

Babica naprázdno prehltla. Strach ju na chvíľu ochromil, no potom jej pohľad padol na týranú ženu s telom plným siniek, na jej úpenlivo prosiace oči a na dieťa, ktoré tichučko ležalo v kolíske, akoby vedelo, že sa rozhoduje o jeho osude.

Jozefka sa triasla na celom tele, mlčala, no chápala, o čo sa pani usiluje. Pričasto videla jej tvár posiatu modrinami.

Marka sa na dievča najprv spýtavo pozrela, a keď prikývlo, vzala dediča do náručia.

„Kam ho mám teraz schovať? Von sa nikto nedostane,“ uvažovala nahlas.

„Jozefka, ty poznáš cestu z hradu, však?“ oslovila Seleina komornú a tá rýchlo prikývla. „Vyvedie vás tajnou chodbou až do lesa. Budem sa modliť, aby vás nikto nezačul. Povedz, že si si svoju prácu vykonala a potrebujú ťa inde, alebo si vymysli hocičo iné, len, pre zmilovanie Božie, neprezraďte nikomu, čo sa tu udialo! A nevracajte sa!“ prikázala im.

Koniec ukážky