Jürgen Thorwald:

Storočie chirurgov

Absynt 2019

Preklad: Dana Petrigáčová

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © All Rights reserved by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Translation © Dana Petrigáčová

Design © Pavlína Morháčová

ISBN 978-80-8203-139-6

Podľa záznamov môjho starého otca,
chirurga H. St. Hartmanna

„Dejiny chirurgie sú príbehom poslednej stovky rokov. Začínajú sa v roku 1846, keď bola objavená narkóza a otvorila sa tak možnosť operovať pacientov bezbolestne. Všetko, čo sa dialo predtým, bolo iba tápaním zahaleným temnotou nevedomosti a utrpenia. ‚Príbeh tohto storočia‘ však ponúka najúžasnejšie divadlo, aké ľudstvo pozná.“

Bertrand Gosset

Predtým

Názov tejto knihy sa našiel v pozostalosti môjho starého otca z matkinej strany Henryho Stevena Hartmanna, na ktorého sa takmer zabudlo a v rodine sa jeho meno spomínalo len s nevôľou. Vlastnoručne ho niekoľkokrát podčiarkol, akoby chcel vyjadriť, aký zásadný význam mu pripisoval.

Henry Steven Hartmann pochádzal z rodiny učiteľov, ktorá emigrovala do Ameriky z Nemecka. Jeho starý otec Carl Wilhelm Hartmann musel počas neľahkých rokov osídľovania Nového Anglicka pôsobiť nielen ako učiteľ, ale aj ako lekár.

Carl Wilhelm Hartmann sa podľa všetkého nikdy nezbavil nepríjemného pocitu zo svojej nedobrovoľnej lekárskej práce. Syna Williama často posielal ako učňa k prisťahovaleckému škótskemu „doktorovi“, ktorý musel opustiť vlasť pre alkoholizmus, ale keď bol triezvy, tešil sa povesti vynikajúceho chirurga, úspešne liečil najmä zlomeniny a fistuly konečníka. Pokiaľ išlo o herniotómiu a operovanie fistúl, z Williama sa stal výnimočný žiak. Neskôr sa z New Yorku a dočasne aj z Bostonu vydával konským povozom na cesty po mnohých štátoch Ameriky a v putovnej „ambulancii“ získaval praktické skúsenosti. Stal sa z neho široko-ďaleko najvyhľadávanejší odborník na operácie fistúl a zabezpečil si tým život v blahobyte.

William Hartmann sa oženil vo vyššom veku s francúzskou prisťahovalkyňou mladšou o tridsať rokov. Údajne bola mimoriadne sčítaná, študovala dejiny a písala básne. V roku 1826, keď mal William šesťdesiat rokov, stal sa otcom dvojičiek Richarda a Henryho Stevena. Na želanie otca sa z obidvoch mali stať poriadni chirurgovia s akademickým vzdelaním. Medzičasom systém lekárskych škôl v Spojených štátoch dostatočne vyspel, aby získali vyššie lekárske vzdelanie na Harvarde a štúdium mohli ukončiť cestami po Európe. No duchovné a hodnotové dedičstvo Williama Hartmanna sa na synov prenieslo veľmi nerovnomerne. Richard po ňom zdedil obchodného ducha. Ešte pred nástupom na lekársku školu odcestoval a o päť rokov sa vrátil s prvými zarobenými dvestotisíc dolármi. Dodnes nie je známe, ako k nim prišiel. Rovnako ostáva záhadou, ako ich neskôr niekoľkonásobne rozmnožil. Jedno je však isté, zomrel ako sedemdesiatročný bez ženy a detí a svojmu bratovi, ktorého miloval ako lepšiu časť seba samého, odkázal väčšinu svojho majetku, čím mu už navždy umožnil žiť výhradne podľa vlastných predstáv.

Životnú cestu Henryho Stevena Hartmanna predurčil deň, keď sa ocitol v Bostone pri objavení narkózy. Tento objav v ňom prebudil vášeň pre chirurgiu, ale prehĺbil aj záujem o históriu, ktorý mu vštepovala matka. Bol presvedčený, že narkóza bude mať revolučný vplyv na smerovanie chirurgie, a odcestoval do Európy, kde chcel zažiť víťazné ťaženie amerického objavu. Európske skúsenosti v ňom upevnili presvedčenie, že chirurgiu čaká výrazný pokrok, a želal si byť svedkom ďalších objavov podobne, ako pri prvej narkóze. O zvyšok sa postarala chuť cestovať, ktorú zdedil po otcovi.

Bez finančných starostí, neskôr dokonca bohatý a úplne nezávislý, navyše, od detstva zvyknutý komunikovať v troch jazykoch (po anglicky, nemecky a francúzsky) precestoval Ameriku, Nemecko, Anglicko, Francúzsko, Taliansko, Španielsko, Rusko, Indiu, Afriku a mnohé ďalšie krajiny a kontinenty. Stretol sa takmer so všetkými chirurgmi a vedcami, ktorých mená vynikajú v príbehu Storočia chirurgov vďaka ich priekopníckym počinom. Prebádal bezmála všetky veľké knižnice a múzeá vo svete a založil si archív, ktorý ako celok ponúkal rozhodne pestrý pohľad na priekopnícke časy vysokej chirurgie, na jej hrdinov, ale aj obete a na úspechy aj porážky. Počas svojho nezvyčajne dlhého a bohatého života prekonal päť operácií, takže keď v roku 1922 vo Švajčiarsku zomrel na srdcový záchvat, dalo sa povedať, že veľké storočie chirurgov zažil skoro doslovne na vlastnej koži a ako historik medicíny cestujúci po celom svete mnohé zo svojich zážitkov zaznamenal. Neraz sa pritom blysol ako výnimočný a pútavý rozprávač.

Henry Steven Hartmann odkázal svoj archív a záznamy potomkovi, ktorý mal – podobne ako on – spojiť hlboký záujem o medicínu s rovnakým nadšením pre jej históriu. Dvanásť rokov po jeho smrti som sa pustil do štúdia medicíny a potom som prešiel na dejiny. Tak sa zo mňa neplánovane stal dedič jeho pozostalosti. Lákala ma predstava zažiť niečo podobné. Rozhodol som sa vyhľadať miesta v Európe i mimo nej, kde sa odohrali kľúčové udalosti. Napokon ma dedičstvo vtiahlo do štúdia medicíny, nemohol som sa však obmedzovať iba na bežné lekárske fakty. V pozostalosti starého otca som totiž objavil medzery a ak som ich chcel zaplniť, musel som spoznať atmosféru a charakter storočia, súkromné životy, životný štýl i návyky ľudí a zo všetkých vyjadrení a rozhovorov s osobnosťami čo najlepšie pochopiť, akým človekom bol v kontexte vtedajšej doby Henry Steven Hartmann.

K nezvyčajným postrehom starého otca, ktoré vo mne budili podozrenie, že bol väčšmi rozprávač príbehov než kronikár, napríklad, v príbehu o cigare v kapitole „Warren“, som zháňal podklady niekoľko rokov. Záznamy a informácie zozbierané v tejto publikácii ma však presvedčili, že až na niekoľko výnimiek spôsobených historicko-medicínskymi dôvodmi vlastne napísal pravdu. Výsledkom dlhoročnej a rozsiahlej pátracej práce na dopĺňaní dokumentov po Henrym Stevenovi Hartmannovi je dielo, ktoré držíte v rukách.

Roky temna
alebo staré časy

Warren

McDowell bol hrdinom môjho detstva. Zomrel v roku 1830, keď som mal štyri roky, nikdy som ho teda naživo nevidel. Ale môj otec ho viackrát navštívil a rozprával mi o dedinskom lekárovi z Danvillu, ktorý jazdil na koni. Takmer štyridsať rokov pred vynájdením anestézie a skoro šesťdesiat rokov pred objavom antisepsy sa v lesoch Kentucky odvážil otvoriť živé ľudské telo navzdory názorom, ktoré prevládali vo svete. A bol úspešný.

V chirurgickom praveku, takpovediac v temnej, ubolenej, hrôzou a smrťou zahalenej dobe pred veľkým a úspešným storočím chirurgov, ktoré sa začalo až v roku 1846, predstavoval McDowell príbeh, ktorý moju fantáziu prebudil ako lúč žiarivého svetla.

Keď som sa uprostred búrlivého pokroku v storočí chirurgov neskôr ocitol aj sám a stál som pri zrode modernej chirurgie, McDowell pre mňa ostal nezabudnuteľným vzorom človeka z minulosti, ktorá bola ťažko poznačená nedostatkom vedomostí a možností, no aj beznádejnou ukrutnosťou skutkov, akú si dnes už sotva vieme predstaviť.

Ak bol McDowell vzorom mojej mladosti, John Collins Warren bol hrdinom mojich študentských čias už dávno pred nástupom na Harvard Medical School v Bostone v roku 1843. Bolo to zásluhou otca, ktorého to vždy ťahalo do Bostonu a Warren bol preňho stelesním toho, čím chcel byť sám: profesorom chirurgie.

Niežeby môj otec mal byť nespokojný s plodmi vlastnej existencie. Ako kočovný chirurg, ktorý liečil fistuly a zlomeniny, cestoval naprieč Spojenými štátmi, z Nového Anglicka až dolu úplne na juh, a zažil veľa zaujímavých príhod, na ktorých som sa neskôr sám zúčastnil. Nebol však ozajstným lekárom ako Warren; iba človekom, ktorý sa svojmu remeslu priučil od škótskeho prisťahovalca. Pocit menejcennosti ho preto nikdy neopustil. Musel sa vzdať túžby stať sa ozajstným lekárom a chirurgom. No v štátoch, ktoré precestoval na stredozápade a juhu, kde boli fistuly konečníka a pruhy veľmi rozšírené, získal uznanie i majetok. Bremeno pocitu menejcennosti – aké neamerické – ho do konca života na duši ťažilo, takže sa snažil, aby bol doktorom aspoň jeho syn, teda ja, prípadne aj slávnym profesorom chirurgie, akým bol Warren v Bostone.

Kedysi uprostred novembra roku 1843 som raz v piatok spolu s ostatnými študentmi nového ročníka po prvý raz vstúpil do operačnej sály Všeobecnej nemocnice v Massachusetts. Sála sa nachádzala v hornej časti budovy pod kupolou. Bola najvyššie položeným miestom nemocnice, ktorá mala vtedy takmer dvadsaťtri rokov a nielenže patrila k najlepším v Amerike, ale mohla sa porovnávať aj so špičkovými nemocnicami v Anglicku a Francúzsku. Operačná sála bola od zvyšku nemocnice oddelená a takto vysoko ju umiestnili jednak preto, aby do nej prúdil dostatok svetla, a na druhej strane, aby pacientov kričiacich od bolesti nebolo počuť dolu.

Presne si pamätám, ako som po prvý raz uvidel sklápacie operačné kreslo s operadlom potiahnuté červenou látkou a lavice pre študentov a iné obecenstvo umiestnené stupňovito do polkruhu. My nováčikovia sme vtedy boli neustále terčom škodoradosti, lebo sa málokedy stávalo, že pri prvej predvedenej operácii by nikto z nás neomdlel alebo aspoň od strachu a nevoľnosti bledý neopustil sálu. Ošetrovatelia dostali príkaz dávať špeciálny pozor na nováčikov a každého, kto by javil známky slabosti, mali vziať zo sály a vonku ho so zaklonenou hlavou uložiť na nachystanú posteľ.

Ja som pri svojom otcovi už ako dvanásťročný počul prvé bedákanie, stony a výkriky jeho pacientov a všetky tie prejavy utrpenia som vnímal ako prirodzené sprievodné javy operácií, takže som si bol istý, že keď budem po prvý raz sledovať veľkého Warrena pri operácii, nepríde mi zle. Napriek tomu, keď som si medzi ostatnými sadal na miesto a čakal, kedy sa objaví Warren, naskakovali mi zimomriavky. Bolo presne desať, keď do sály vstúpil. Za ním George Hayward, profesor klinickej chirurgie, a niekoľko vtedy ešte neznámych chirurgov a asistentov. Warren mal v tom čase šesťdesiatpäť rokov. Bol to chudý muž strednej výšky s vyziabnutým krkom, ktorý schovával za vysokou viazankou, a s hladko oholenou, nevľúdnou a prísne pôsobiacou tvárou pod riedkymi sivými vlasmi. Bol až priveľmi starostlivo oblečený, ešte starostlivejšie, ako bolo bežné u pánov z najlepších rodín Nového Anglicka. Jeho vystupovanie a kráčanie k operačnému kreslu mali v sebe čosi slávnostné. Akoby mal presne vypočítaný každý svoj pohyb; na rozdiel od iných hrdých chirurgov síce neoperoval rýchlymi rezmi s hodinkami vedľa seba, no aj tak bol majstrom prísneho plánovania času a nepriateľom každej stratenej sekundy; v podstate chladný, systematický človek s rovnako chladnými svetlými očami. Warren študoval medicínu v Európe niekedy počas revolúcie v 18. storočí. V londýnskej Guys Hospital, ktorej vtedy slávne operačné sály by sa dnes považovali len za chmúrne, zamorené brlohy, pracoval ako „obväzovač“ za päťdesiat funtov, čo bola podľa vtedajších pomerov bežná pláca. Získal aj právo robiť drobné chirurgické zákroky, zatiaľ čo horšie platené miesto „štatistu“ za dvadsaťpäť funtov by mu umožnilo na operácie sa len pozerať. Warren študoval u Williama a Astleyho Cooperovcov. Keď sa anglickí chirurgovia snažili preskúmať tajomstvá anatómie ľudského tela, stávali sa z nich zlodeji mŕtvol alebo si najímali celé bandy, čo hanobili mŕtvych, aby navzdory zastaraným zákazom získali pre svoje štúdium telá. Vtedy sa aj vo Warrenovi prebudila túžba po skúmaní ľudskej anatómie. Kým sa vrátil do Bostonu, naučil sa v Európe všetko, čo sa dalo. Potom pokračoval v diele svojho otca, doktora Johna Warrena. Jeho chirurgické schopnosti boli slávne po celom Novom Anglicku, ale pre jeho chladnú povahu a zmysel pre plánovanie a presnosť nemali nič spoločné so zdanlivo brilantnou virtuozitou Francúzov, ktorú som neskôr sám spoznal. Ale tak to vtedy vo svete chirurgie chodilo.