Vi Keeland

EGOMANIAC

Copyright © 2017 by Vi Keeland

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

and Brower Literary & Management.

The moral rights of the author have been asserted.

Translation © 2018 by Veronika Bali

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6053-5

Občas to, čo hľadáme, príde,

keď to prestaneme hľadať.

Neznámy autor

Prvá kapitola

DREW

Nenávidím Silvester!

Za dve hodiny, čo trčím v zápche, som sotva prešiel pätnásť kilometrov z LaGuardie. Bolo po desiatej večer. Prečo tí ľudia nie sú niekde na párty? Po dvoch týždňoch oddychu na Havaji som opäť nonstop v strese, a z pomalej jazdy centrom mesta ma šlo poraziť.

Snažil som sa nemyslieť na všetku tú prácu, čo ma čakala – nekonečný rad cudzích problémov popri vlastných:

Podviedla ma.

Podviedol ma.

Chcem deti do svojej starostlivosti.

Dom vo Vail jej nenechám.

Ide jej len o moje peniaze.

Nevyfajčila ma už tri roky.

Počúvaj, chumaj, máš päťdesiat, si plešatý, spuchnutý a vyzeráš ako vajce. Ona má dvadsaťtri, je sexi a jej kozy sú také pevné, že jej vyskakujú až po bradu. Chceš zachrániť toto manželstvo? Dones domov desaťtisíc v nových šušťavých bankovkách a popros ju, nech ide na kolená. Dostaneš svoju fajku. Ona zas svoje vreckové. Netvárme sa, že tu niekedy išlo o niečo iné.

Nepáči sa ti to? Na rozdiel od tvojej onedlho bývalej manželky mne stačí šek. Môžeš ho vystaviť na meno Drew M. Jagger, advokát.

Pošúchal som si krk a pozrel sa von oknom. Na zadnom sedadle Uberu som sa cítil trochu klaustrofobicky. Práve nás predbehla stará pani s paličkou.

„Tu vystúpim,“ zakričal som na vodiča.

„A čo vaša batožina?“

Už som vystupoval z auta. „Otvorte kufor. Mám pocit, že sa vôbec nehýbeme.“

Doprava bola úplne paralyzovaná a boli sme iba dva bloky od mojej práce. Šoférovi som hodil sto dolárov prepitné, schmatol kufor z auta a zhlboka sa nadýchol Manhattanu.

Toto mesto som miloval rovnako ako nenávidel.

Park Avenue číslo 575 bola rekonštruovaná predvojnová budova na juhovýchodnom rohu 63. ulice – bola to adresa, vďaka ktorej mali ľudia voči vám rešpekt a zároveň očakávania. Ľudia s mojím priezviskom tu bývali dávno pred tým, čo sa to zmenilo na predražené byty.

Preto mám kanceláriu na prízemí, hoci ostatné firmy dávno vyhodili. Okrem toho bývam na najvyššom poschodí.

„Vitajte, pán Jagger,“ privítal ma uniformovaný vrátnik pri vstupných dverách.

„Vďaka, Ed. Zmeškal som niečo, kým som bol preč?“

„Né, všetko po starom. Nedávno som mrkol na tú vašu rekonštrukciu. Vyzerá to dobre.“

„Používali služobný vchod zo 63. ulice, ako som im vravel?“ Ed prikývol: „Jasnačka. Ani ich nebolo posledné dni počuť.“

V apartmáne som zložil batožinu a výťahom som sa zviezol dole skontrolovať kanceláriu. Za minulé dva týždne, kým som si užíval na Havaji, moju kanceláriu kompletne zrenovovali. Mali opraviť a zatrieť praskliny na vysokých stropoch, a staré, vyšúchané parkety mali nahradiť novou drevenou dlážkou.

Keď som prišiel, dvere boli zalepené hrubou fóliou. Aj nábytok, ktorý som neodložil do skladu, bol zakrytý plachtami. Doriti! Ešte nie sú hotoví. Stavbyvedúci ma uisťoval, že keď sa vrátim, budú robiť už len dokončovacie práce. Neveril som mu. Keď som však zažal, vstupná hala vyzerala takmer hotová. Konečne Silvester bez hrozných prekvapení.

Letmo som si to prezrel a odchádzal som spokojný s výsledkom. Vtom som si všimol spod dverí malého archívu na konci chodby presvitajúce svetlo.

Automaticky som sa pobral zhasnúť ho. Nuž, mám takmer dva metre a viac ako deväťdesiat kilogramov, a možno aj preto, že som tam nikoho nečakal, ma na smrť vystrašila. Keď som otvoril dvere do archívu, našiel som ju tam.

Jačala.

Cúvol som naspäť k dverám.

Vyskočila na stoličku a mávajúc mobilom vo vzduchu na mňa kričala.

„Zavolám políciu!“ Triasli sa jej prsty, ako stláčala deviatku, potom jednotku a váhala nad poslednou jednotkou.

„Vypadnite a nezavolám ich!“

Mohol som po nej skočiť a vyraziť jej mobil z ruky, skôr než by stlačila poslednú číslicu. Vyzerala naozaj vystrašene, tak som ustúpil o jeden krok ku dverám a zdvihol ruky na znak, že sa vzdávam.

„Neublížim vám,“ prihovoril som sa čo najpokojnejšie, najzmierlivejšie. „Nemusíte volať políciu. Toto je moja kancelária.“

„Vyzerám ako krava? Práve ste sa vlámali do mojej kancelárie.“

„Vašej kancelárie? Myslím, že tu niekto spadol z jahody.“

Zapotácala sa na stoličke, obe ruky rozpažené, aby získala stratenú rovnováhu, a vtedy… sa jej sukňa zošuchla k členkom.

„Vypadnite!“ zohla sa, vytiahla si sukňu hore na pás a obrátila sa opäť ku mne.

„Pani, ste zdravá?“

„Zdravá? Pani? Žartujete?“

„Viete čo?“ ukázal som na mobil, ktorý mala stále v ruke, „prečo nestlačíte to posledné číslo a nezavoláte políciu. Môžu vás odviesť naspäť do blázinca, odkiaľ ste isto ušli.“

Rozšírili sa jej zreničky.

Keď som sa lepšie prizrel, na pomätenú bola celkom chutná. Divoké červené vlasy vypnuté navrch hlavy pasovali k jej výbušnej povahe. Pri pohľade do jej blčiacich modrých očí som sa radšej zdržal komentára.

Stlačila jednotku a pokračovala v nahlasovaní vlámania do kancelárie: „Chcela by som nahlásiť krádež.“

„Krádež?“ zdvihol som obočie a poobzeral sa. Jediným nábytkom v celej miestnosti bola osamelá skladacia stolička a obyčajný kovový skladací stolík. „Čo presne akože kradnem? Váš očarujúci šarm?“

Poopravila svoju sťažnosť polícii: „Vlámanie. Chcem nahlásiť vlámanie na 575 Park Avenue,“ stíchla a počúvala.

„Nie, nemyslím, že je ozbrojený, ale je veľký. Naozaj obrovský.

Aspoň 180 centimetrov. Možno viac.“

Uškrnul som sa: „A silný. Nezabudnite im povedať, že som aj silný. Mám vám predviesť nejaké brušáky? A možno by ste im ešte mali povedať, že mám zelené oči. Nechceme predsa, aby si ma policajti pomýlili s ostatnými naozaj obrovskými zlodejmi v mojej kancelárii.“

Stála na stoličke aj potom, ako zložila, a stále na mňa zazerala.

„Bola tu myš?“ spýtal som sa.

„Myš?“

„Keďže ste vyskočili na stoličku,“ zachechtal som sa.

„Bavíte sa?“

„Prekvapivo áno. Doriti, fakt netuším prečo. Mal by som byť riadne naštvaný, že sa po dvoch týždňoch vrátim z dovolenky a v kancelárii nájdem skvoterku.“

„Skvoterku? Nie som žiadna skvoterka. Toto je moja kancelária. Nasťahovala som sa pred týždňom,“ opäť sa zapotácala na stoličke.

„Nezídete radšej dole? Spadnete odtiaľ a zraníte sa.“

„Ako môžem vedieť, že mi neublížite?“

Pobavene som zanôtil: „Zlato, pozrite sa na mňa, aký som vysoký. A pozrite sa na seba. To, že stojíte na tej stoličke, je pre vašu bezpečnosť hovno platné. Ak by som vám chcel ublížiť, už by ste dávno ležali na dlážke.“

„Dvakrát do týždňa chodím na krav magu, boj zblízka.“

„Dvakrát do týždňa? Vážne? Vďaka za varovanie.“

„Nemusíte sa mi posmievať. Možno ja ublížim vám. A na zlodeja ste trochu drzý.“

„Zlezte.“

Po celej minúte upreného pozerania do očí zliezla zo stoličky.

„Vidíte? Na zemi ste rovnako v bezpečí ako tam hore.“

„Čo tu chcete?“

„Nezavolali ste políciu, pravda? Takmer ste ma dostali.“

„Nezavolala, ale môžem.“

„Prečo by ste to robili? Aby vás zatkli za vlámanie?“ Ukázala dole na provizórny stôl. Prvýkrát som si všimol, že všade ležia papiere.

„Už som vám povedala – toto je moja kancelária. Dnes som tu dlho, pretože robotníci robili celý deň taký hluk, že som nič neurobila. Prečo by sa sem niekto vlámal o pol jedenástej na Silvestra?“

Robotníci? Moji robotníci na rekonštrukciu? Čo sa tu deje?

„Dnes ste tu boli aj s robotníkmi?“

„Áno.“

Pošúchal som si bradu, neveril som jej: „Ako sa volá predák?“

„Tommy.“

Doriti. Vravela pravdu. Nuž, aspoň niečo teda bola pravda.

„Vravíte, že ste sa sem pred týždňom nasťahovali?“

„Správne.“

„A od koho ste si to prenajali?“

„Od Johna Cougara.“

Tentoraz mi vyskočilo obočie až na čelo: „John Cougar? Prestal používať priezvisko Mellencamp?“

„Ako to mám vedieť?“

To neznelo dobre. „A tomu Johnovi Cougarovi ste zaplatili?“

„Samozrejme. Tak predsa funguje prenajímanie kancelárskych priestorov. Dva mesiace depozit, plus nájomné za prvý a posledný mesiac.“

Zavrel som oči a pokrútil hlavou: „Doriti.“

„Čo?“

„Oklamali vás. Koľko vás to celé dokopy stálo? Dva mesiace depozit, nájomné za prvý a posledný mesiac. Dokopy štyri mesiace.“

„Desaťtisíc dolárov.“

„Prosím, povedzte, že ste mu neplatili v hotovosti.“ Zrazu jej to došlo a jej krásna tvár stratila farbu: „Povedal, že večer je banka zatvorená a že mi nemôže dať kľúče, kým nebude preplatený šek. A že keď mu dám hotovosť, môžem sa ihneď nasťahovať.“

„Zaplatili ste Johnovi Cougarovi štyridsaťtisíc dolárov v hotovosti?“

„Nie!“

„Vďakabohu.“

„Zaplatila som mu desaťtisíc v hotovosti.“

„Myslel som, že ste povedali, že ste platili za štyri mesiace.“

„Áno, za štyri. Bolo to dvetisícpäťsto za mesiac.“

To bol koniec. Všetky tie bláznovstvá, čo som dovtedy počul, tromf lo to, že si myslela, že dostane miesto na Park Avenue za dvetisícpäťsto na mesiac. Začal som sa rehotať.

„Čo je tu na smiech?“

„Nie ste z New Yorku, pravda?“

„Nie, práve som sa sem prisťahovala z Oklahomy. Čo to s tým má spoločné?“

Pristúpil som k nej o krok bližšie: „Nerád vám nesiem zlé správy, Oklahoma, ale ošklbali vás. Toto je moja kancelária. Som tu už tri roky. Môj otec predtým tridsať rokov. Posledné dva týždne som bol na dovolenke a dal som si kanceláriu zrekonštruovať. Niekto s menom speváka vás obabral, aby ste mu dali hotovosť za prenájom kancelárie, ktorú nemal právo prenajať. Vrátnik sa volá Ed. Choďte cez hlavný vchod a potvrdí všetko, čo som teraz povedal.“

„To nie je možné.“

„Čo vlastne robíte, keď potrebujete kanceláriu?“

„Som psychologička.“

Natiahol som ruku: „Ja som právnik. Ukážte mi nájomnú zmluvu.“

Stiahlo jej tvár: „Zatiaľ ju nedoniesol. Povedal mi, že majiteľ je na dovolenke v Brazílii a že sa môžem nasťahovať a že sa prvého vráti po nájomné a donesie zmluvu.“

„Obabrali vás.“

„Dala som mu desaťtisíc dolárov!“

„To je ďalšia vec, ktorá vás mala varovať. Na Park Avenue nezoženiete za dvetisícpäťsto ani šatník. Nezdalo sa vám to čudné, že ponúka takýto priestor takmer za babku?“

„Myslela som si, že je to super ponuka.“

„No, dostali ste teda super ponuku. Krutú ponuku.“ Prikryla si ústa: „Asi budem vracať.“

Druhá kapitola

EMERIE

Cítila som sa ako úplná idiotka. Na dvere ktosi jemne zaklopal.

„Ste v poriadku?“

„Som v poriadku.“ Zahanbená. Hlúpa. Naivná. Totálne na mizine, ale v poriadku.

Opláchla som si tvár a civela na seba v zrkadle. Čo, dočerta, teraz budem robiť? Tento týždeň mi majú konečne zapojiť pevnú linku a dodajú mi hlavičkový papier. Môj nádherný hlavičkový papier. S krásnym logom a luxusnou novou adresou na Park Avenue. Grr. Ďalších dvestopäťdesiat dolárov vyhodených von oknom. Zvesila som hlavu, už som sa nevládala pozerať do svojej tupej tváre.

Nakoniec som otvorila dvere kúpeľne a vyšla von. Právoplatný majiteľ priestorov sa opieral o stenu a čakal na mňa. Samozrejme, vyzeral úžasne. Nemohla som sa znemožniť pred škaredým chlapom. Nie, rozhodne nie.

„Určite ste v poriadku?“

Vyhýbala som sa očnému kontaktu: „Nie som, ale budem,“ kým som pokračovala, trochu som zaváhala. „Môžem ísť naspäť do svojej kancelárie… teda vlastne… do vašej kancelárie… a upratať si veci?“

„Samozrejme. Zostaňte tak dlho, ako potrebujete.“

Nebolo toho veľa na zbalenie. Môj nábytok mali doviezť tento týždeň. Podobne ako všetky dokumenty z prenajatého skladu. To budem musieť tiež zrušiť. Kam to, dokelu, všetko popracem? Môj byt nebol oveľa väčší než tento archív, v ktorom som sedela.

Keď som balila posledné veci do škatule, v ktorej som si ich doniesla, vo dverách stál pravý majiteľ. Prehovorila som, skôr než začal.

„Veľmi sa ospravedlňujem – za to, že som naletela podvodníkovi, že som sa vyhrážala, že na vás zavolám policajtov.“

„Nezabudnite na vyhrážky, že mi ublížite svojimi divokými krav maga ťahmi.“

Videla som, ako sa uškŕňa. Dobre sa na neho pozeralo. Pridobre. Z jeho peknej tváre som bola nervózna, nie taká nervózna, že opäť vyskočím na stoličku a zavolám na políciu. Nie, tento chlapík mal drzý úsmev, z ktorého sa mi rozochveli kolená – okrem iného.

„Naozaj chodím na krav magu, jasné?“

„To máte super. Naozaj ste ma trochu vyľakali, keď som vošiel. Som si istý, že dokážete nakopať nejakú menšiu babskú riť.“

Uprostred balenia som stuhla: „Menšiu babskú riť? Môj inštruktor je chlap.“

Prekrížil si ruky na hrudi. Svojej širokej, mocnej hrudi.

„Ako dlho chodíte na kurz?“

„Skoro tri mesiace.“

„Chlapíka mojich rozmerov nezložíte po troch mesiacoch krav magy.“

Možno to bolo tou neskorou hodinou, alebo tým, že som si uvedomila, že ma okradli o celoživotné úspory a nemala som kanceláriu, kde by som prijímala klientov, no môj zdravý rozum sa porúčal. Skočila som po tom úbohom, nič netušiacom mužovi. Doslova som vybehla na stoličku, skočila na skladací stolík a vrhla som sa na neho. Vrhla.

Hoci to nečakal, za sekundu ma znehybnil. Ani netuším, aký chmat použil. Nejako ma otočil, takže môj chrbát mal opretý o svoju hruď a ruky som mala za chrbtom medzi nami dvoma.

Naštvalo ma, že sa ani nezadýchal. Jeho dych ma šteklil na krku, ako sa ma snažil držať nehybnú; jeho hlas bol hlboký a odmeraný: „To čo bolo?“

„Chcela som vám ukázať svoje chmaty.“

Cítila som, ako sa jeho telo za mnou trasie, hoci som nepočula žiaden zvuk.

„Smejete sa mi? Už zase?“

Do odpovede sa ďalej smial: „Nie.“

„Ovládam chmaty. Prisahám. Len som dnes z toho všetkého trochu mimo.“

Stále ma nepustil. Namiesto toho sa naklonil ku mne dopredu, položil si hlavu na moje plece a povedal: „Ak si už teda ukazujeme chmaty, rád by som ukázal nejaké svoje.“

Naskočila mi husia koža a každý jeden chlp na mojom tele vystrelil do neba. „Ehm… ja… ja…“

Uvoľnil svoje zovretie a trvalo mi hodnú chvíľu, kým som sa spamätala. Nechcela som mu ukázať, že sa červenám, tak som sa mu radšej otočila chrbtom a dávala si dokopy zvyšné veci, vytiahla som nabíjačku zo steny.

„Na utorok mám dohodnutú inštaláciu pevnej linky,“ opäť som zvesila plecia. „Spoločnosti som zaplatila dvojnásobok, aby mi veci doniesli tento týždeň. Hneď ráno všetko zruším, ale keby sa náhodou ukázali… ak tu budete, ak by vám neprekážalo, pošlite ich, prosím, preč.“

„Samozrejme.“

„Ďakujem,“ zdvihla som škatuľu a nemala som na výber, musela som sa na neho pozrieť.

Obišiel stôl, podišiel ku mne, vzal mi škatuľu z rúk a odprevadil ma k recepcii. Všade bola tma, len svetlo z môjho domnelého archívu osvetľovalo priestor, aby sme na seba videli. Zastali sme pred služobným výťahom, ktorý som posledný týždeň používala. Vtedy mi doplo, že ten falošný realitný agent chcel, aby som ho používala zrejme preto, aby ma tak skoro nechytili. Povedal mi, že nemám používať hlavný vchod z Park Avenue, pretože nechcú, aby sa prach z prestavby rozniesol po budove. Rešpektovala som všetko, čo mi ten podvodník povedal.

„Máš aj meno, Oklahoma? Alebo ťa mám volať jednoducho skvoterka?“

„Emerie. Emerie Rose.“

„Krásne meno. Rose je priezvisko alebo prostredné meno?“

„Priezvisko.“

Škatuľu si presunul pod pazuchu a voľnú ruku vystrel ku mne: „Drew. Drew Michael.“

Prižmúrila som oči: „Prostredné alebo priezvisko?“ Keď som ruku vložila do jeho, úsmev rozžiaril temnotu.

Ten chlap nemal obyčajné jamky na lícach, mal okolo úst ultra sexi jamky.

„Prostredné. Priezvisko je Jagger.“

„Rada ťa spoznávam, Drew Jagger.“

Nepustil mi ruku: „Naozaj? Naozaj ma rada spoznávaš? Si omnoho slušnejšia, než by som bol ja za takýchto okolností.“

„Máš pravdu. V tomto momente by som si radšej želala, aby si bol naozaj zlodej.“

„Máš auto? Je neskoro a táto škatuľa je poriadne ťažká.“

„To je v poriadku. Vezmem si taxík.“

Prikývol: „Opatrne pri nasadaní a vysadaní. Mám pocit, že tá sukňa má vlastnú hlavu.“

Vtedy ani tma nezakryla červeň v mojej tvári.

„Po všetkom tom ponížení, ktoré som dnes zažila, toto si si nemohol odpustiť? Tváriť sa, že sa to nestalo?“

Drew sa uškrnul: „Mal som predstierať, že som nevidel ten zadok?“

Bola som štíhla, ale môj zadok bol skôr väčší. Vždy som si toho bola vedomá. „To čo malo znamenať?“

„To mal byť kompliment.“

„Aha.“

„Prečo ti vôbec spadla tá sukňa? Schudla si, alebo čo?“

V tej chvíli ma už nič viac nemohlo znemožniť, než som sa o to postarala sama, tak som sa poriadne zasmiala a povedala mu pravdu: „Na obed som si dala veľký burger a sukňa ma tlačila, tak som si ju rozopla. Dvere boli zamknuté. A nikoho som nečakala.“

„Žena, ktorá je veľké burgery, vyzerá takto? Toto nech sa ostatné ženy v New Yorku nedozvedia. Posadia ťa späť na autobus do Oklahomy,“ žmurkol. Och, bože, bola som patetická, keď sa mi z toho zrýchlil tep?

Vyšli sme von a Drew so mnou čakal so škatuľou v rukách, až kým pri chodníku nezastal taxík. Keď som nasadla, oprel sa o dvere.

„Silvester je vždy naprd. Zajtra bude lepšie. Zostaň radšej v posteli, objednaj si ďalší veľký burger a skús si oddýchnuť. Pozajtra sa stretneme na policajnej stanici. Devätnásty okrsok na 67. ulici. Povedzme, o ôsmej ráno? Na Nový rok bude na stanici blázinec – budú vybavovať opitých idiotov zo Silvestra.“

Na políciu som ani nepomyslela. Asi by som mala podať oznámenie.

„Nemusíš ísť so mnou. Už som ťa dosť obťažovala.“ Drew potriasol hlavou: „Aj tak budú chcieť moje vyhlásenie. Navyše, poznám sa s viacerými chlapmi z okrsku. Rýchlejšie sa to vybaví.“

„V poriadku.“

Poklopal päsťou dvakrát po streche auta a naklonil sa k taxikárovi: „Dobre sa o ňu postarajte. Mala nahovno noc.“ Keď sme sa pohli, doplo mi všetko, čo sa v tú noc udialo.

Vyskočil mi adrenalín a zatočila sa mi hlava.

Podviedli ma a ukradli mi životné úspory.

Už nemám kanceláriu.

Všetkým klientom som dala novú adresu.

Kam pôjdem?

Ak aj nájdem narýchlo niečo nové, kde zoženiem peniaze na depozit?

Opäť mi bolo na vracanie. Zaklonila som hlavu a oprela si ju o koženú opierku, zavrela som oči a párkrát som sa zhlboka nadýchla. Napodiv, prvá vec, ktorá mi napadla, bol dobre vyzerajúci, tmavovlasý muž s plnými perami, opierajúci sa o dvere mojej kancelárie. Jeho kancelárie. Uprostred nervového zrútenia a obrovského záchvatu úzkosti – s týmto obrázkom v mysli som sa neubránila chabému úsmevu, ktorý sa mi usadil na perách.

Tretia kapitola

DREW

Skontroloval som číselník na hodinkách. Mešká dvadsať minút. Bola sexi a tým kúskom dobrého srdca, ktorý mi zostal, som ju aj trochu ľutoval, že ju tak nechutne podviedli. Ale dvadsať minút? Účtujem si 675 dolárov za hodinu. Práve som postávaním pred policajnou stanicou stratil 225 dolárov. Posledný raz som sa pozrel hore ulicou a už som sa chcel vrátiť naspäť do kancelárie, keď spoza rohu zažiarila farebná postava.

Zelená. Vždy sa mi páčila zelená. Čo na nej nemilovať? Peniaze, tráva, tie žaby s vydutými očami, ktoré som ako chlapec rád naháňal.

No dnes sa páčiť premenilo na zbožňovať, keď som pozoroval, ako sa Emerie pohojdávajú prsia pod svetrom. Na to, aká bola drobná, mala celkom slušný výstrih – dobre ladil s tým jej okrúhlym zadočkom.

„Ospravedlňujem sa, že meškám.“ Mala rozopnutý kabát, líca jej zružoveli a bola zadychčaná, lebo bežala hore ulicou. Vyzerala inak ako pred dvoma dňami v noci. Dlhé vlnité vlasy mala rozpustené a slnečné lúče roztancovali zlaté odlesky v jej medených prameňoch. Keď hovorila, snažila sa ich skrotiť. „Nasadla som na nesprávny vlak.“

„Práve som bol na odchode.“ Pozrel som sa na hodinky a zachytil drobné kvapôčky potu v jej výstrihu. Odkašlal som si a zhodnotil, ako dlho som čakal: „Tridsaťpäť minút, to bude 350 dolárov.“

„Prosím?“

Pokrčil som plecami a držal si vážnu tvár: „Účtujem si 675 dolárov za hodinu. Pre teba som premrhal viac ako polhodinu svojho času. Takže to bude 350.“

„Nemôžem si dovoliť zaplatiť ti. Som na mizine, spomínaš si?“ rozhodila rozhorčene ruky. „Podvodom mi prenajali tvoju kanceláriu. Nebudem ti platiť toľko peňazí len preto, že som zaspala.“

„Pokojne. Žartujem,“ odmlčal som sa. „Moment. Myslel som si, že si nastúpila na zlý vlak.“

Hryzla si previnilo do pery a ukázala na dvere policajnej stanice: „Asi by sme mali ísť dnu, už som ťa aj tak nechala dosť dlho čakať.“

Krútil som hlavou: „Klamala si mi.“

Emerie si vzdychla: „Mrzí ma to. Zaspala som. Včera som zase nemohla zaspať. Stále mám pocit, že je to zlý sen.“

Prikývol som a nechal som to tak: „Poďme, nech vieme, či je nejaká šanca, že chytia toho týpka.“

Keď sme vošli dovnútra, policajt na príjme práve telefonoval. Usmial sa a zdvihol dva prsty. Hovor skončil po tom, ako volajúcemu povedal, že ukradnuté letáky zo supermarketu sú prípad pre poštovú inšpekciu a nie pre newyorskú políciu. Natiahol ruku a nahol sa cez pult.

„Drew Jagger. Čo ťa dnes privádza medzi spodinu? Výjazd do chudobnej štvrte?“

Usmial som sa a podal mu ruku: „Niečo také. Frank, ako sa ti darí?“

„Nikdy som nebol šťastnejší. Večer prídem domov, nevyzujem sa, po cikaní nechám dosku hore a jem z papierových tácok, aby som nemusel umývať zasratý riad. Kamarát, byť slobodný je super vec.“

Otočil som sa k Emerie: „Toto je seržant Frank Caruso. Vďaka tomu, ako strieda manželky, ma drží v biznise. Frank, toto je Emerie Rose. Potrebuje spísať hlásenie. Je tu dnes Mahoney? Možno by nám s tým vedel pomôcť.“

„Na pár týždňov je mimo. Vytkol si členok pri naháňačke počas zásahu na vlámačke. Pozriem, kto je dnes poruke, a vyberiem dakoho slušného. O čo ide? Domáce násilie? Manžel robí problémy?“

„Nič také. Emerie nie je bežná klientka. Pred pár týždňami si prenajala miesto u mňa v budove.“

Frank zapískal: „Kancel na Park Avenue. Pekná a prachatá. Si slobodná, zlatko?“

„Chlape, ty si nenapraviteľný.“

„Akože? Veď doteraz som skúšal len škaredé a chudobné. Možno tam je chyba.“

„Som si istý, že nie v tom je chyba.“

Frank len mávol rukou: „No a aký je problém? Domáci ju obťažuje?“

„Prenajala si kanceláriu za 2 500 na mesiac. Zaplatila vopred desať litrov. Problém je, že si to neprenajala od vlastníka. Podviedol ju falošný realitný agent, kým som bol mimo mesta a rekonštruovali mi priestory.“

„2 500 na mesiac? Za tvoje priestory?“

„Je z Oklahomy.“

Pozrel sa na Emerie: „V Oklahome nemáte monopoly? Nevieš, že Park Place je päťkrát drahšie než Baltic Avenue?“ Stopol som seržanta Chytráka, skôr než sa Emerie bude cítiť ešte horšie. Navyše, ja už som sa jej stihol poriadne vysmiať vtedy v noci, keď mi pripravila privítanie, aké som teda nečakal.

Už stačilo. Frank jej dal vyplniť nejaké papiere a usadil nás do ústrania, aby nás nik nerušil. Cestou som stretol starého známeho, s ktorým som sa zarozprával. Keď som prišiel za Emerie, už končila s formulármi. Zavrel som za sebou dvere, pozrela sa na mňa a spýtala sa: „Robíš aj trestné právo?“

„Nie, len rozvody.“

„Zdá sa, že ťa poznajú všetci policajti.“

„Môj kamoš tu na okrsku kedysi robil. Moji prví klienti boli poliši. Ak si kamoš s uniformami a vykonáš dobrú prácu pre jedného, dostaneš kšeft od celého okrsku. Je to lojálna partia. Aspoň medzi sebou. Inak, majú zo všetkých povolaní najvyššiu mieru rozvodovosti v meste.“

O minútu vošiel detektív, ktorého som nikdy nestretol, a spísal záznam s Emerie aj so mnou. Potom vyhlásil, že so mnou skončil a môžem odísť. Netuším, prečo som tam bol aj o pol hodiny, kým Emerie prechádzala už druhý album fotiek možných páchateľov.

Prevrátila list a vzdychla si: „Hrozné, koľkí kriminálnici vyzerajú ako obyčajní ľudia.“

„Bolo by pre teba trochu ťažšie dať niekomu na ruku desaťtisíc, keby vyzeral ako kriminálnik, pravda?“

„Asi áno.“

Pošúchal som si bradu: „V čom si vôbec niesla takú hotovosť? Stovky napchaté v igelitke?“

„Nie,“ jej hlas znel defenzívne, no viac nepovedala. Tak som na ňu uprene pozeral a čakal. Prekrútila oči: „V poriadku. Nie v igelitke. V papierovej taške a bolo na nej napísané Wendys.“

Zdvihol som obočie: „Wendys? Ten fastfood? Naozaj máš slabosť pre burgery, čo?“

„Burger, ktorý som si kúpila na obed, som vložila do kabelky a peniaze som dala to tašky, pretože som ich nechcela v metre pustiť z ruky. Myslela som, že sa skôr pokúsia ukradnúť moju kabelku než môj obed.“

Niečo na tom bolo: „Dobré uvažovanie na dievča z Oklahomy.“

Zazrela na mňa: „Som z hlavného mesta, Oklahoma City, nie z farmy. Myslíš si, že som naivná len preto, že nie som z New Yorku a že robím zlé rozhodnutia.“

Nemohol som si pomôcť: „Falošnému realiťákovi si dala desať litrov v taške od fastfoodu.“

Vyzeralo to, že sa jej začne z kečky pariť. Našťastie, zaklopanie na dvere ma zachránilo pred búrkou z Oklahomy. Frank strčil dnu hlavu: „Na sekundu, pán právnik.“

„Jasnačka.“

Frank otvoril doširoka dvere, počkal, kým vyjdem, a skôr než začal, zavrel za mnou: „Drew, máme tu malý problém.“ Na tvári mal policajný výraz, keď ukázal prstom na zavreté dvere, za ktorými sedela Emerie.

„Bežný postup je preveriť si sťažovateľa.“

„V poriadku, a?“

„Slečna Oklahoma vyskočila v systéme. Je na ňu vydaný zatykač.“

„Žartuješ?“

„Kiež by som. Nový počítačový systém vyžaduje, aby sme udali dôvod, keď kontrolujeme meno osoby. Detektív, ktorý spísal jej výpoveď, už potvrdil, že bola na stanici. Už je to iné ako kedysi. Teraz sa dá všetko vystopovať. Bude si musieť vyriešiť ten zatykač. O hodinu končím. Vezmem auto a odveziem ju na súd, aby vypovedala pred žalobcom. Tak jej nebudem musieť dať putá. Je to pre nedostavenie sa pred súd. Som si istý, že môže podať odvolanie a rýchlo to vyriešiť.“

„Aké je to obvinenie?“

Frank sa uškrnul: „Verejné pohoršenie – obnažovanie sa na verejnosti.“

„Tak, rozpovedz mi celý príbeh pekne od začiatku,“ sedeli sme vonku na lavičke pred súdom a čakali, kým sa začnú poobedňajšie pojednávania.

Emerie zvesila hlavu: „Musím?“

Klamal som: „Sudcovi budeš musieť rozpovedať celý príbeh, takže ako tvoj právnik by som to mal počuť skôr.“

Určite bude naštvaná, keď sa dozvie, že pri nedostavení sa na súd nie je potrebné rekapitulovať predmetnú udalosť. Prídeme do súdnej siene, uznáme vinu, zaplatíme pokutu, a budeme do hodiny vonku. Keďže môj celý deň bol v keli, zaslúžil som si trochu zábavy. Navyše sa mi páčil jej temperament. Naštvaná bola ešte viac sexi.

„Dobre. Nuž, bola som tu v New Yorku v lete na návšteve u starej mamy. A stretla som chalana. Párkrát sme si vyšli, boli sme si čoraz bližší, a v jeden augustový večer bolo obzvlášť horúco a dusno. Práve som zmaturovala a doma som sa poriadne nerozšupla. Tak keď navrhol, aby sme sa šli kúpať nahí na kúpalisko, pomyslela som si, prečo nie? Nikto sa to nedozvie.“

„Pokračuj.“

„Išli sme do YMCY na 82. ulici, kde je bazén, a preskočili sme plot. Keď sme sa vyzliekali, bola taká tma, že som myslela, že ma chalan ani neuvidí.“

„Takže si sa vyzliekla. Akej farby si mala podprsenku a nohavičky?“ To vážne? Bol som perverzák, bavili ma takéto otázky. Vo svojej nemravnej fantázii som ju videl v malých bielych tangáčoch a rovnakej čipkovanej podprsenke.

Na moment spanikárila: „Naozaj toto všetko potrebuješ vedieť? Bolo to pred desiatimi rokmi.“

„Mal by som. Čím viac detailov, tým lepšie. Sudca nadobudne dojem, že si tú noc dobre pamätáš a svoj čin ľutuješ.“

Hlboko zamyslená si hryzkala palec: „Biele! Boli biele.“

Pekne. „Tangá alebo nohavičky?“

Líca sa jej začervenali a tvár si zakryla dlaňami: „Tangá. Bože, toto je taká hanba.“

„Je jednoduchšie teraz si to odskúšať.“

„V poriadku.“

„Vyzliekla si sa sama, alebo ťa vyzliekol ten chalan?“

„Vyzliekla som sa sama.“

„Dobre. Čo sa stalo potom? Povedz mi každý detail. Nič nevynechaj. Možno sa ti to zdá zanedbateľné, ale môže to pomôcť tvojmu prípadu.“

Prikývla: „Keď som sa vyzliekla, nechala som svoje oblečenie na kope pri plote, cez ktorý sme preliezli. Jared, to je ten chalan, s ktorým som tam bola, sa tiež vyzliekol, šaty nechal vedľa mojich a išiel k odrazovej doske a skočil do vody. “

„Čo bolo potom?“

„Potom prišiel policajt.“

„Ty si ani nebola vo vode? Žiadne laškovanie vo vode ani nič?“

„Nie. Ja som sa ani nedostala do vody. Keď sa Jared vynoril, blikali majáky.“

Cítil som sa podvedený. Celé to gradovanie a nič z toho. Ani žiadne obchytkávanie? Skôr ako som sa mohol ďalej pýtať, súdny zriadenec rapkal zoznam mien. Počul som meno Rose, tak som odviedol Emerie pred súdnu sieň, kde stál so zoznamom v ruke.

„Sieň 132, dole chodbou napravo. Prokurátorka sa s vami stretne a predebatuje prípad, predtým než pôjdete za sudcom. Počkajte vonku. Zavolá vás, keď budete na rade.“ Vedel som, kde sa sieň nachádzala, tak som Emerie odprevadil a sadli sme si na lavicu na chodbe. Chvíľu bola ticho a potom prehovorila. Hlas sa jej trochu triasol, akoby bojovala s plačom.

„Drew, veľmi ma to všetko mrzí. Zrejme ti dlhujem už päťtisíc dolárov za všetok tvoj čas a nemôžem si dovoliť ani päťsto.“

„Tým sa netráp.“

Vystrela ruku a chytila ma za rameno. Keď sme sem prichádzali a pomáhal som jej z policajného auta, mal som ruku na jej chrbte, ale teraz sa ma prvýkrát dotkla sama. Páčilo sa mi to. Doparoma! Nepoznal som ju dobre, ale dobre som vedel, že slečna Oklahoma nie je ten typ, ktorý pretiahneš a odhodíš. Potreboval som to rýchlo vyriešiť a vypadnúť.

„Myslím to vážne. Naozaj mi je to veľmi ľúto a neviem, ako ti poďakovať, že si sem dnes so mnou išiel. Bola by som v koncoch, keby si tu nebol. Nejako ti to vynahradím.“

Mal by som pár nápadov. „Naozaj je to v poriadku. Fakt. Netráp sa tým. Všetko pôjde hladko a o dvadsať minút sme vonku.“

Práve vtedy sa ozval spoza dverí hlas: „Rose. Číslo spisu 18493094. Právny zástupca pre Rose?“

Predpokladal som, že to je prokurátorka. Trestné právo som robil minimálne, občas nejaký dopravný priestupok alebo obvinenie z domáceho násilia mojich štedro platiacich klientov v rozvodovom konaní. No ten ženský hlas sa mi zdal povedomý, hoci som ho nevedel nikam zaradiť.

Až kým som neotvoril dvere.

Zrazu mi bolo jasné, prečo sa mi ten krik zdal známy. Už som ho predtým počul.

Naposledy, keď kričala moje meno, nakladal som ju zozadu na záchodoch konkurenčnej právnickej firmy.

Zo všetkých právnikov v New Yorku našou prokurátorkou musela byť Kierra Albrightová.

Zrejme dnes veci pre nás nepôjdu až tak hladko.