Text © 2018 by Iveta Kesnerová

Illustrations © 2018 by Ján Kurinec

Design © 2018 by Zuzana Chmelová

Slovak edition © 2018 by IKAR

ISBN 978-80-551-6213-3

Kapitola 1

Zlodej

Môj otec hovorieval „za všetkým hľadaj ženu“ – a je to svätá pravda.

Pretože práve jedna neopätovaná láska spôsobila, že som sa hneval na život a stratil nádej v šťastnú budúcnosť.

Ale len do dňa, keď som sa pokúsil zmeniť svet.

—

Volala sa Lujza. Trošku zaoblená, ale žiaden extrém. Niečo medzi Viki, ktorá sa mi pripomenie zakaždým, keď vidím vo vetre sa ohýbajúce steblo trávy, a Zuzou, ktorou by nepohol ani tajfún. Teda nie, skôr medzi Viki a Táňou s proporciami karamelového veterníka.

Povedal by som, že Lujza bola taká akurát. My muži totiž máme radi skutočné ženy a nie vyziabliny, ako je väčšina mojich spolužiačok. Lujza neznášala svoje pehy. Mne sa na nej naopak veľmi páčili. Jej tvár vyzerala ako slnkom zaliate pšeničné pole. Zbožňoval som i jej smiech. Znel ako vetrom rozhojdaná zvonkohra. Oči mala ako jagavé hviezdy na nočnej oblohe. Bývala v dome hneď naproti nášmu a bola jednou z mála ľudí, ktorých by som nazval priateľmi.

A potom tu bol Kevin. Najväčší frajer v našej triede. Chlapec z bohatej rodiny, po ktorom šli všetky dievčatá. To znamená, že i Lujza. Vraj bol úžasný, vtipný, originálny s absolútne cool menom, vzhľadom podobný Justinovi Bieberovi. Navyše sa i dobre učil, takže kam som sa hrabal ja – nudný, nezaujímavý trojkár zo sociálne slabej rodiny, s fotrom v base a tým najobyčajnejším menom na svete – Ján.

Keď sa nad ním zamyslíte, kto ohromný vám ako prvý napadne? Janko Hraško? Janíčko od Marienky? Zato filmová postavička Kevin bol hrdina – statočný a vynaliezavý, keď ostal sám doma a bránil dom pred zlodejmi.

Som presvedčený, že Kevin Homoľa by sa v podobnej situácii schoval pod posteľ a tam si naložil do tých svojich značkových gatí, no ťažko to nejako dokázať.

Dá sa povedať, že som bol v nevýhode v porovnaní s každým.

Chudý, škuľavý, s krivými zubami.

Ako jediný som nemal mobil. Nevlastnil som tablet, počítač, dokonca sme doma nemali ani televízor. V podstate by som nič z tých vecí ani poriadne nevyužil, pravidelne nás totiž odpájali od elektriny zato, že sme neplatili. A k tomu ešte tá vec s mojím otcom – to bola tá najcitlivejšia téma, ktorej som sa všemožne snažil vyhýbať. Nie však moji spolužiaci.

—

„Freskimu zmizol včera za záhadných okolností iPod,“ spustil Anton hneď po skončení prvej vyučovacej hodiny a pohľad upriamil na mňa. Neváhal a sebaistým krokom drsniaka z akčného thrilleru sa ku mne priblížil. K vytvoreniu dokonalého dojmu mu chýbal už len revolver a zatiahnutý zips na nohaviciach. Práve som si v poslednej lavici pri okne dával neskoré raňajky a po jeho slovách mi skoro uviazli v krku.

Anton Slávik, pre mňa Krkavec. Necháva si hovoriť Tony. Groteskná postavička z našej dediny preslávená tvrdou päsťou a mozgom vo veľkosti holubieho vajca. Neprešiel deň, aby do mňa nezabŕdal. Mama mi preto stále pripomínala, aby som sa nenechal vyprovokovať. Ibaže jeho práve môj pokoj a snaha nevšímať si ho ukrutne dráždili. Krkavcova zákernosť však pre mňa v danej chvíli vyvrcholila. Odložil som nedojedený chlieb a prudko vstal.

„Chceš mi tým snáď niečo naznačiť?“ Díval som sa na vyškerenú tvár. Chcelo sa mi preskočiť lavicu a rozmliaždiť mu ten jeho prasací rypák.

„Vravím len, že Freskimu zmizol iPod,“ zopakoval úlisne a nahol sa ku mne tak blízko, že som ucítil jeho smradľavú voňavku od Vietnamcov, ktorou to skúšal na dievčatá.

„Narúšaš môj osobný priestor,“ odvetil som chladne a predstieral, že sa ma jeho slová netýkajú. Vzápätí sa za ním objavili, ako by som ich nazval, ďalší dvaja kandidáti na titul najmenší mozog, ale ináč jeho pravé ruky, respektíve pravé päste. V triede by sa nenašla hlava, ktorá by nebola vytočená naším smerom. Anton pohŕdavo zafunel: „Hlavne, že ten prehrávač ti osobný priestor nenarušil.“

—

Neviem, kedy som sa naposledy bil, hádam to bolo v škôlke o autíčko, ale v tej chvíli som sa na Antona vrhol ako lačná šelma na pasúceho sa párnokopytníka. Trhal som, údy-neúdy, škrabal a vrčal a do okolia striekala krv. Počul som skandujúce hlasy: Daj mu! Polož ho! Vyburcovalo ma to k zvýšeniu intenzity a frekvencie úderov, s ktorými som, žiaľ, musel náhle prestať, keď som nad sebou začul rozhorčený krik nemčinárky. Dav doburácal a v tej chvíli som precitol. Pod tromi spolužiakmi, s vyrazeným zubom, rozbitými okuliarmi a krvou valiacou sa z nosa.

„Čo to má znamenať? Prečo sa tu mlátite?“ kričala pani učiteľka Zimková. „Okamžite sa všetci vráťte do svojich lavíc!“

Zapásal som si košeľu a krv utrel do rukáva, načo mi Lujza v letku podala papierovú vreckovku. Ľútostivo sa na mňa pozrela. Mrzelo ma to. Mala sa dívať na hrdinu. Na princa, ktorý ju ochráni pred drakom, vytrhne z rúk netvora. A zatiaľ sa pozerala na porazeného. A k tomu na údajného okrádača.

„Tak povie mi niekto, o čo tu išlo? Nikde inde neriešime toľko sporov ako v triede siedmakov!“ vyčítala nám pani učiteľka. Krkavec si dlaňami uhladil vlasy a ochotne vec vysvetlil: „Freskimu, teda Freskaničovi, včera pred koncom vyučovania zmizol iPod. Máme podozrenie, že v tom má prsty Mrkva.“

„Máte podozrenie?“ zopakovala učiteľka. „Na základe čoho?“

„Na základe dôvtipu. Komu inému by sa zišiel viac než jemu? Mamu má na invalidnom dôchodku a otca vo väzení. Nemajú ani na slanú vodu. Tú vecičku predá i za sto eur.“

Všetky pohľady sa upriamili na mňa. V triede bolo tak ticho, že som počul červotoča, ako si pochutnáva na mojej lavici. Dúfal som, že sa ma niekto zastane. Že niekto povie, že chudobný človek nemusí byť zlodej. A spoliehal som sa hlavne na ňu, na Lujzu.

Lenže nič. Žiadne ústa nevydali hlas. To ma tak paralyzovalo, že ani sám som sa nebol schopný brániť. Veď to bolo také jasné, ako že jeden a jeden sú dva a ráno vyjde slnko. Kto iný to predsa mohol urobiť, ak nie ja? Zdrapol som tašku a so slzami v očiach som sa vyrútil z triedy.

Kapitola 2

Veštba

Nad dedinou sa zhlukli čierne mračná. Neprepustili ani jeden slnečný lúč. Mal som dojem, že nebo kopíruje moje pocity. Nahnevané, podráždené, ukrivdené. V tej chvíli som znenávidel otca. Prečo mi to urobil? Ešte dlhé dva mesiace do konca školského roka, ešte nekonečný čas v posmechu!

Nazlostený som kopol do kameňa na chodníku. Letel asi tri metre a prásk! S rachotom narazil do kontajnera. Bol to Anton. Rozmliaždil som mu všetky rebrá. To mal za ten vyrazený zub. Celou silou som odkopol ďalšiu skalu a hneď za ňou ďalšiu. Tresk! V plnej rýchlosti narazili do susedovej brány. Čeki a Ďusi boli pripravení na odvoz na ARO. Pomsta za rozbité okuliare. Keď som si myslel, že som sa už ako-tak upokojil, ležala predo mnou ešte jedna skala. Váľala sa tam, usmievala sa, vtipkovala a hneď zrána sa chvastala najnovším BMW, ktoré si jej otec zadovážil. Kop! A druzg! I Kevin si musel rátať kosti.

A Lujza? Na tú som už nechcel ani pomyslieť.

Zahrmelo. Silnejúci vietor si zodpovedne plnil úlohu zametača prachu a odpadkov. Zastal som pred naším domom. Kedysi patril k najkrajším v dedine. Poschodový so šikmou strechou a veľkým balkónom plným muškátov. Mama podobný videla v časopise o bývaní a neustále o ňom básnila. A otec urobil, čo jej na očiach videl. Tam som však nemohol. Mama by to nepochopila. Nemala tušenie, aké ťažké bolo znášať ustavičný posmech a opovrhovanie.

A tým som sa dostal k otázke, kam sa vlastne chodí poza školu. Zatiaľ čo som premýšľal, prefrčal popri mne autobus. Dobehol som na zastávku a kúpil si lístok do najbližšieho mesta.

—

Prebralo ma mocné štuchnutie. Autobus bol prázdny, až na nevrlého šoféra stojaceho nado mnou. Vyhodil ma za mestom. V tej nezastavanej šírave fúkalo nepríjemné vetrisko. Hnalo pred sebou tmavé chmáry ako bača ovce na pašu. Na rozľahlej zatrávnenej ploche stálo šapito a niekoľko karavanov obohnaných ohrádkou. Cirkus Benvenuti, blyšťal sa hrdý nápis nad vchodom. Bolo mi jasné, že vstupujem na vlastné riziko, ale zvedavosť mala navrch. Areál sa zdal ľudoprázdny. Srdce mi tĺklo ako zlodejovi, ktorý sa chystá ukradnúť obraz Mony Lisy. Každú chvíľu som čakal, že ma niekto zbadá a vynadá mi. Z obrovského stanu sa ozývali horlivé výkriky hop! a olé! prerušované plieskaním biča. Z opačnej strany ku mne doľahol vzlykavý rykot. Obišiel som dlhý kamión. Za ním stálo majestátne zviera pripútané k stromu. Jakživ som slona z takej blízkosti nevidel. Staval sa na zadné, úpenlivo trúbil a mykal nohou, akoby chcel pretrhnúť reťaz, ktorou bol priviazaný. Len čo ma uvidel, ohol sa v kolenách, ľahol si a prosebne sa na mňa díval. Opatrne som sa k zvieraťu priblížil. Srdce mi búšilo ako zlodejovi, ktorý už Monu Lisu ukradol. Pohladil som ho po chobote. Kožu mal hrubú a drsnú. Zrazu mi tou svojou vlhkou hadicou oňuchal celú tvár a verte, nebolo to nič, čo by som si chcel zopakovať. No cítil som, že to bolo priateľské gesto a po priateľstve som v tej chvíli prahol viac než po čomkoľvek inom. Nadchnutý silou okamihu som ušatému niečo prisľúbil.

A zatiaľ čo naše duše súzneli, stalo sa presne to, čoho som sa obával:

—

„Čo tu robíš?“ schmatla ma odzadu kostnatá ruka. „Predstavenie je až večer.“

Spoza mňa sa vynorila stará zošúverená žena. Mala maličké, sotva viditeľné oči, tmavšiu vrásčitú pleť a biele, vo vetre plápolajúce vlasy. Pod nosom jej vyrastali sivé fúziky. Tvárila sa skôr začudovane než namrzene.

„Zatúlal som sa sem… nejako… náhodou…“ vyjachtal som. Vysunula špicatú bradu a premerala si ma skúmavým pohľadom.

„Náhody nejestvujú, mladý muž,“ povedala tajomne a škrekľavo sa zasmiala.

Jeden zub. Z jej úst na mňa vykukol jeden jediný rezák. Podobné miesto som mal od rána prázdne. Nie je to teda náhoda? Naše čeľuste by do seba zapadli ako skladačka. Pri tej predstave ma striaslo.

„A chveješ sa zimou, poď, uvarím ti čaj,“ navrhla. Podopierala sa bakuľou, ale na starú babku išla tak svižne, že som jej temer nestačil. Zastavila sa za karavanom pri kužeľovom stane podobnom indiánskemu vigvamu. Vnútri mala okrúhly stolík okupovaný tučnou mačkou, dve stoličky a po stranách všakovaké rárohy. Slabé svetlo petrolejovej lampy vytváralo príjemné prítmie a spolu s ťažkou orientálnou vôňou vonných tyčiniek a stenami stanu, ktoré sa trepotali vo vetre, pôsobil ten priestor magicky.

Odplašila obézne mača zo stoličky a ponúkla mi miesto. Zložil som si plecniak z chrbta.

„Mám tak málo príležitostí prehodiť s niekým slovo,“ povzdychla si a do hrnčeka nasypala sušené lístky čaju. „Mladí neustále nacvičujú a ja sa tu celé dni rozprávam len s Elzou.“ Pohladila čiernu mačku, ktorá vyzerala ako chlpatá prekysnutá vianočka, a sňala ju zo stola. Až vtedy som zbadal sklenú guľu na nízkom drevenom podstavci, predtým prekrytú huňatým mačacím chvostom. Podobnú som mal doma a po zatrasení sa v nej sneh sypal na krajinku. Lenže táto bola prázdna. Využil som chvíľku, keď sa hostiteľka otočila, aby mi zaliala čaj, a zatriasol som ňou.

„Opatrne!“ Zbadala ma. Odložila ju bokom a akosi zbytočne dlho ju otierala. Až tak veľmi som ju predsa svojím dotykom ušpiniť nemohol. Potom sa na ňu sústredene dívala. Vedel som, že starí osamelí ľudia si zvyknú vytvoriť osobný vzťah i k neživým veciam, ale toto bolo prinajmenšom divné.

Sadla si oproti a posunula ku mne horúci bylinný nápoj.

Hneď vedľa ceduľky s nápisom 10 €.

„Prepáčte,“ ozval som sa nesmelo, „ale za ten čaj vám nebudem môcť zaplatiť.“

„To nie je cena za čaj,“ piskľavo sa zasmiala, pričom sa jej zoširoka rozovreli ústa.

Dva. Ešte jeden dolný rezák. Vydýchol som si.

Zvonku k nám doliehal hvizdot vetra a rinčanie reťaze.

„Nemal by si teraz byť v škole?“ opýtala sa.

„Škola je zbytočná. Nútia nás tam učiť sa nepodstatné veci. Najradšej by som už pracoval a zarábal peniaze,“ odôvodnil som svoju absenciu na vyučovaní. O rannom incidente sa mi hovoriť nechcelo.

„Myslíš si, že je to ľahšie?“

„O tom niet pochýb!“ odvetil som rozhodne a sklonil hlavu, aby na mne nespozorovala, že ma okrem zbytočnosti školskej dochádzky trápi ešte niečo.

Vtedy som si na stole všimol balíček kariet. Na vrchnej bola vyobrazená minca v ľudskej dlani.

„Ako sa voláš?“

„Ján,“ odvetil som a nespúšťal oči z karty.

„To je tarot,“ ozrejmila tenkým hlasom. „Rodžer!“ zvýskla nečakane, až som podskočil. Na zemi sa zjavil veľký vypasený potkan. Vyzeralo to, akoby všetkých svojich domácich miláčikov kŕmila kvasnicami.

„Kde si sa túlal? Nemohla som ťa nájsť!“ zajasala a venovala mu vrúcny bozk. Znechutene som zvraštil tvár. „Namiesto teba som ale objavila tohto mladého muža. Pozri!“ pojala ma do jeho zorného poľa. „Ako sa voláš, chlapče?“

„Ján,“ pripomenul som jej.

„Ach, tuším si mi to už vravel. Prepáč, mať 91 rokov nie je len tak.“ Pohladila svojho chlpatého maznáčika s dlhými fúzmi a ešte dlhším chvostom a podávala mi ho, aby som sa tiež potešil. Zavrtel som hlavou. Hlodavce fakt nemusím. I keď to bol sám Rodžer. Ešte i tá prerastená myš mala zaujímavejšie meno než ja. Z mysle mi však nemizol balíček. Nikdy som také karty nevidel.

„Načo je ten tarot?“ odvážil som sa spýtať.

„Si zvedavý…“ usmiala sa. „Predpovedám ním budúcnosť.“

Jej odpoveď ma dostala. Čo to znamená? Značí to snáď, že by mi dokázala povedať, či budem mať pre dnešné záškoláctvo nejaké problémy? Alebo či otca pustia z basy skôr? Alebo či budem niekedy chodiť s Lujzou? Pristihol som sa, že na ňu myslím, a nerobilo mi to radosť. Tak ako prudký vietor, ktorý sa čoraz viac opieral do stanu.

„To sa dá? Predpovedať, čo sa stane?“ Moja otázka ju pobavila.

„Drahý môj, nič nie je náhoda. To si zapamätaj. Tvoj osud je zabalený v krabici previazanej šnúrkou.“

„Na mašličku?“ opýtal som sa s nádejou.

„Na uzlík,“ odvetila nekompromisne.

Desať eur. Nemohol som si to ani náhodou dovoliť.

„Hádam by si nechcel vedieť, čo ťa čaká?“ opýtala sa, akoby tušila, na čo myslím.

„Chcel…“ odpovedal som neisto. „Ale, žiaľ, nemám čím zaplatiť.“

„Robíš starej osamelej osobe spoločnosť, to stačí. Dobre si to ale premysli. To, čo ti vyjavia karty, sa ti možno nebude páčiť.“

„Risknem to,“ povedal som odhodlane. Čo som mohol stratiť? Nemal som priateľov, poriadne zázemie, peniaze, ani šťastie v láske. Horšie to už byť nemohlo.

„Tak dobre teda,“ súhlasila po chvíľke. „Rodžer, zamiešaj karty!“

Skoro som odpadol, keď sa ten potkan postavil na balíček a na mieste, ako na bežeckom páse, na ňom šprintoval. Zadnými nohami pritom kartu po karte zakopával rovno do rúk veštkyne, čím obrázky premiešal. Rodžer mal nielen štýlové meno, ale na rozdiel odo mňa i nevídaný talent. Prichytil som sa, že sa porovnávam s hlodavcom a vychádzam z toho ako menej hodnotný jedinec. Po tomto predstavení som bol pripravený na všetko. Čakal som, že veštiť bude Rodžer, no našťastie sa len vyšplhal na plece paničky a odtiaľ dianie sledoval. Asi sa priúčal.

Snehovlasá babka roztiahla karty do vejára zadnou stranou ku mne a vyzvala ma, aby som si z nich sedem vybral. Tie potom vyložila na stôl obrázkami nahor. Díval som sa na podivné vyobrazenia so skľučujúcim pocitom. Tamto mal ležať celý môj život? Moja budúcnosť? Na tých niekoľkých smiešnych kresbičkách? Čo také predstavovali? Nejaké palice. Fajn, znova sa s niekým pobijem? Len do toho! Už mám prax! Zlaté čaše. Nájdem nejaký poklad? To by som rád. Vysekám svoju rodinu zo všetkých dlhov. A mince. Asi áno, paráda, vyzerá to, že zo mňa bude pracháč! V mysli som si karty vykladal sám a začalo ma to baviť. Karta s názvom Svet… to je jasné, budem veľa cestovať, ale… čo tamtá? Zhrozene som sa zadíval na dva ďalšie obrázky. Obesenec? A… a Smrtka? Čo to má znamenať? Vydesil som sa.

Žena však mlčala. Bezducho sa usmievala. Akoby bola kartami zhypnotizovaná.

„No tak, vravte, teta, čo tam vidíte?“ Bol som čoraz nervóznejší.

Koniec ukážky