Text © 2018 by Jozef Karika

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Redigovala Klára Králová.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Úryvky z diel:

Edgar Allan Poe: Príhody Arthura Gordona Pyma,

Havran, Zlatý skarabeus (Tatran 1984).

(Text Diablik zvrátenosti preložil Michal Breznický.)

Rudolf Fabry: Ja je niekto iný (Zenit 1946).

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava

v roku 2018 ako svoju 1318. publikáciu v elektroncikej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6419-9

Naskutku po veľkom lete

nastane strašlivý chlad

Oči ti zamrznú

ako kolíky pri kríkoch ruží

keď ma uvidíš sinavého

a modrejšieho než mäso

čerstvo rozrezanej lastúry

RUDOLF FABRY: Ja je niekto iný

Nešlo o prvoaprílový žart. Bohužiaľ. Najprv som si myslel, že nás chcú Mirovi kolegovia popreháňať, že si chcú vystreliť z bažanta, ktorého iba nedávno prijali medzi seba.

„Kúsok pred Szontaghovým plesom?“ uistil sa Miro a pozrel na blankytnú oblohu. Napäto počúval, mobil pritlačený na ucho. Po chvíli prikývol, rozlúčil sa, ukončil hovor.

„Ideme?“ opýtal som sa, akoby mal kamarát na výber.

„Jasné, že ideme!“

Videl som na ňom, ako mu stúpol adrenalín. Lichotilo mu, že sa zúčastní ozajstnej akcie. Zatiaľ ich veľa nezažil, nanajvýš dve či tri.

Potriasol som hlavou. „V poriadku.“

Napokon, nič iné mi nezostávalo. Sám by som sa na Sennú kopu, náš pôvodný cieľ, aj tak neodvážil. Hlavne nie teraz. Veď v Tatrách sa ešte stále hovorilo o neobvyklej sérii tragických úmrtí spred troch mesiacov. V priebehu niekoľkých dní, od konca decembra do začiatku januára, tu na rôznych miestach utrpelo smrteľný úraz až sedem turistov a horolezcov. Ďalších šesť sa ich v rovnakom čase zabilo na poľskej strane.

Naozaj čierna séria. Čosi podobné sa naposledy odohralo pred osemnástimi rokmi, keď sa za tri dni zabili až piati nešťastníci. Miestni pamätníci položartom vraveli, že za to môže dlhonosý halgeist, ktorý keď sa prebudí, zhadzuje ľudí zo skál. Staručká povesť rozšírená ešte nemeckými osadníkmi. Skutočnosť bola oveľa triezvejšia – mrazivé, slnkom zaliate a slabo zasnežené Tatry lákali tisícky návštevníkov. Väčšina z nich sa do hôr vybrala celkom nepripravená. Mačky na nohách do vysokohorského terénu? Ále, a načo?! Rešpektovanie zimnej uzávery? Ani náhodou. Nuž, nečudo, že sa potom množia pošmyknutia a škaredé pády, ktoré často končia v skalnej sutine alebo medzi balvanmi.

Aj v ten deň svietilo zubaté slnko, sneh sa topil – odvšadiaľ k nám doliehalo tiché zurčanie. Jarný vzduch bol ostrý a vlhký, vznášala sa v ňom jemná žulová vôňa. Lavíny na južných svahoch vraj už nehrozili, ale na vrchol by som sa po vlhkých a klzkých skalách osamote neliepal. Som trochu bojazlivý, pred horami mám rešpekt. Vzhľadom na našu neslávne slávnu rodinnú históriu to nie je zvláštne. Asi preto vysedávam za pultíkom v informačnom centre namiesto toho, aby som sa prihlásil do záchrannej služby. Tak ako to urobil Miro, môj najlepší kamarát. Síce je zatiaľ iba dobrovoľný záchranár, ale ak sa osvedčí…

A presne o to mu šlo – osvedčiť sa. Len čo mu zavolali na mobil a požiadali o súčinnosť, pôvodný cieľ nášho výletu mu vyfučal z hlavy. Jediné, čo ho od tej chvíle zaujímalo, bolo dostať sa na miesto určenia – do Slavkovskej doliny – čo najskôr.

Mali sme výhodu, nachádzali sme sa neďaleko. Stačilo nám vydriapať sa po príkrom morénovom násype, predrať sa cez pás kosodreviny a boli sme tam. Prví, hodnú chvíľu pred tým, než dorazili ostatní. Obaja sme poriadne dychčali, veď Miro priam letel. Nedal mi na výber, ak som tam nechcel zostať sám, musel som sa prispôsobiť. Bežal som za ním, hoci sa mi to vôbec nepozdávalo. Slavkovská dolina je neveľká, meria nanajvýš tri či štyri kilometre. Zároveň je však stiesnená a úzka, zo všetkých strán ju zvierajú skalnaté štíty. Zľava Velická kopa a Veľká Granátová veža, sprava hrebeň Skrinice a Slavkovský štít. Uzatvára ju rozľahlá Bradavica. Všetko sú to ostré končiare s výškou takmer dvetisícpäťsto metrov.

Znamenalo to dve veci. Po prvé, v doline vládlo šero; tmavé vrcholce, násypy a sutiny pôsobili nevľúdne, priam nepriateľsky. Po druhé, a to bolo horšie – stále tam hrozilo lavínové nebezpečenstvo. Na končiaroch aj v úzkych žľaboch sa beleli záľahy snehu, ktoré neveštili nič dobré. V Starom Smokovci, kde som žil a vyrastal, vie o jarných lavínach každý svoje.

Aj samotné hlásenie bolo akési čudné. Veď stále platila zimná uzávera, turistov v Tatrách ešte nebolo veľa. Okrem toho, do Slavkovskej doliny nevedie žiadny značkovaný chodník, je turisticky neprístupná. Zastrčená, málo známa dolinka s náročným prístupom – treba sa vydriapať na príkry násyp Sennej kopy strážiaci jej ústie a potom sa predrať cez hustý kosodrevinový pás. Nič jednoduché. Ako je potom možné, že tam niekto začul výkrik a tresknutie – príznaky nešťastia? Dotyčný mal navyše toľko duchaprítomnosti, že nezaváhal, vytočil číslo horskej služby a nahlásil, čo počul.

„Krik a tresknutie, kúsok od Szontaghovho plesa,“ tlmočil Miro dostupné informácie.

To bolo všetko, viac volajúci nepovedal. Asi sa nechcel zbytočne zaplietať. Nahlásil možné nešťastie, splnil si občiansku povinnosť a dovi-dopo.

Záchranári musia takéto hlásenia preveriť. Miro mi to povedal už aspoň tisíckrát. Odkedy prešiel výberovým konaním, nehovorí o ničom inom. Vďaka jeho slovnej prietrži viem aj to, že keď ide na výlet do hôr – ako napríklad dnes –, oznamuje plánovanú trasu. Presne pre také prípady. Keby sa niekde čosi zomlelo, chlapi v oblastnom stredisku vedia, koho majú v dosahu. Pošlú ho tam, ušetrí sa vzácny čas, neraz sa tým zachráni ľudský život.

Dúfal som, že je to nedorozumenie alebo kanadský žart – netúžil som po žiadnej dráme. Najviac by ma pobavilo, keby sa ukázalo, že naozaj ide o prvoaprílový vtip. Ako by sa Miro zatváril, keby si z neho mazáci vystrelili a zbytočne ho prehnali? Určite zábavne, aspoň pre mňa.

Lenže si z neho nevystrelili. Došlo nám to, keď sme po polhodinke prehľadávania záveru doliny objavili mŕtvolu.

* * *

Ale poporiadku. Len čo sme sa predrali pásom kosodreviny a vstúpili do tesného zovretia vrchov, prepadol ma nedobrý pocit. V doline zatiaľ nevládlo úplné šero, no po niekoľkých stovkách metrov všetko zmatnelo. Z oboch strán holé skalnaté vrcholce, studená tmavá žula. Okolo nás len sivé násypy balvanov, sem-tam ostrovček špinavého snehu alebo trs šedivej, vysušenej horskej trávy. Čím hlbšie do doliny, tým bol vzduch chladnejší a ostrejší, medzi štítmi sa ešte držala zima. Povieval tam mrazivý vánok, našťastie žiadne vetrisko.

Pocit stiesnenia rástol každým krokom, čoraz častejšie som dvíhal pohľad nahor – na nebo. Ani to mi však neprinieslo bohvieakú úľavu. Neveľký výrez oblohy, ktorý som videl, nespestroval ani obláčik; vyzeral ako kus vyblednutej starej plachty.

Čas sa vliekol, asi sme nekráčali dlho, no roztiahnuté, rozomleté minúty mi pripadali ako hodiny. Miro mlčal, čoraz hlasnejšie dychčal, nepoľavoval v tempe. Keď dostane úlohu, prepne mu, nevidí nič okrem cieľa. A ten náš bol čoraz bližšie. V diaľke sa už črtali brehy Szontaghovho plesa – neveľkého plieska v závere doliny. V šedivom jarnom poludní vyzeralo takmer čierne, plné tmavej ľadovej vody. Žmúrilo na nás ako hadie, matne sa lesknúce oko.

Zhruba pol kilometra od plesa Miro zastal. Hlasno odfukoval a rozhliadal sa na všetky strany. Aj ja som prezeral okolie, ale okrem sypkých sutín na prudkých zrázoch som nič nevidel. Napol som sluch, ak je tu niekto zranený, možno vzdychá od bolesti alebo zakričí o pomoc.

Ticho, len slabé hvízdanie vetra v skalách a vzdialené krákanie akéhosi dravca.

„Rozdelíme sa,“ navrhol Miro. „Ty pôjdeš po ľavom úbočí, ja po pravom. Pri plese sa stretneme.“

Pokrčil som plecami a prikývol. Dvakrát sa mi do toho nechcelo, necítil som sa tam práve najlepšie. Ale napadlo mi, že čím skôr lokalitu prehľadáme, tým skôr odtiaľ vypadneme. Navyše, nešlo o žiadnu veľkú vec – dolina bola široká nanajvýš dvesto metrov. Aj keď sa rozdelíme, stále na seba v pohode dovidíme a budeme sa počuť.

Odpil som si vody, najradšej by som aj niečo prejedol. Lenže Miro nepoľavil, bez okolkov sa pobral do pravej časti doliny, nazeral za väčšie balvany a postupoval smerom k plesu.

„Haló!“ vykrikoval z plných pľúc.

Nikto mu neodpovedal, jedine ozvena zakaždým hučala celou dolinou, slabla, až sa vytratila.

„Haló!“ zakričal a rámus začal odznova.

Nemám rád horskú ozvenu. Zakaždým mi pripomína otca, zdá sa mi, že v nej počujem krik mŕtvych horolezcov.

Hľadel som na dvojitý vrchol Granátových veží, ktorý sa vypínal proti bledej oblohe ako príslovečné čertove vidly. Neprívetivé skaliská ako prvý zdolal Karol Englisch v roku 1901. Práca v informačnom stredisku má svoje výhody – počas nudných hodín som študoval históriu Tatier a bol som za to ešte aj platený. Vždy som sa tým utešoval, veď všetko zlé je na niečo dobré. Lenže v horách, keď som vdychoval vzduch nasiaknutý žulou a ostrý vánok mi prefukoval tvár, ma premáhala skleslosť.

„Máš niečo?“ zakričal Miro. Pretrhol mi zádumčivú náladu, do ktorej som sa v posledných mesiacoch prepadával čoraz častejšie.

Kamarát bol už o hodný kus ďalej, takže som iba zamával, že som nič neobjavil, a pridal do kroku.

Sutiny, násypy, balvany; sem-tam trochu topiaceho sa snehu, žblnkajúce mútne potôčiky stekajúce z výšok.

Skaly, skalky, skaličky, suchý šramot pod podrážkami vibrám.

Keď som uvidel telo, chvíľu trvalo, kým mi doplo, na čo vlastne zízam.

Vôbec tam nepasovalo, pôsobilo neprístojne. Mŕtvola v pustine, farebné turistické handry uprostred fádnej skalnatej šede.

Stŕpol som a vrástol do zeme. Nebolo to prvé mŕtve telo, ktoré som videl – tatranské decká majú o také atrakcie hojne postarané. Lenže aj tak, mŕtvola je mŕtvola, keď ju človek uvidí, zopne sa v ňom akýsi obvod, prastará genetická výbava. Dostaví sa reakcia, útroby zamrú, srdce akoby na okamih zastalo.

Naprázdno som preglgol a zažmurkal, päste sa mi nevdojak zovreli.

„Ste v poriadku?“ dostal som zo seba.

Veta za milión, pokojne sa zasmej. Vykĺzla zo mňa pekná sprostosť, veď bolo jasné, že týpek je mŕtvy.

Ležal akosi nakrivo – určite ho zabil pád. Dolná polovica v neprirodzenom uhle k hornej časti. Asi zlomená chrbtica, telo pripomínalo divoko sa vlniaceho hada. Ibaže sa nevlnilo ani neplazilo, jeho totálna nehybnosť priam pribíjala pohľad.

Čudný, poskrúcaný jogín, napadlo mi nevhodné prirovnanie.

Bol to chlap, podľa všetkého mladík, hoci som mu nevidel do tváre. Ležal na bruchu, ruky rozhodené, jedna z pochabo vykrútených nôh načisto vykĺbená. Na rozdrúzganej hlave mal šiltovku – otočenú šiltom dozadu. Zapamätal som si ten detail, zahniezdil sa vo mne, nikdy naň nezabudnem.

Rovnako ako na ďalšie – krikľavožltá hikerská bunda, športový batoh, nohavice značky Zajo, na pravej nohe treková topánka so starostlivo zaviazanými šnúrkami. Druhá do páru ležala obďaleč, na vylomenej nohe svietila iba hrubá športová ponožka.

„Žijete?“ skúsil som znova. Ani tentoraz to nestálo za veľa.

Poskrúcaný uzlík, čo ešte ráno dýchal, jedol, močil a dúfal v pekný vysokohorský trek, sa ani nepohol.

Prišlo mi ho ľúto, no rozľútostil som sa aj sám nad sebou. Veď takto nejako vyzeral otec, keď náhle a definitívne zavŕšil svoju lezeckú kariéru. Bojím sa výšok, desím sa prázdnoty hlbokých priepastí. Hrôza z nich vo mne žije ako klzký studený had stočený v zákrutách svojej nory. Niekedy o ňom dlho ani neviem, z času na čas však vystrčí hlavu a zasyčí.

Tentoraz zasyčal poriadne, bol to deptajúci zvuk, celý som sa roztriasol.

„Miro!“ skríkol som cez zovreté hrdlo. „Poď sem!

Rýchlo!“

Netuším, prečo som ho tak náhlil. Ležiaci sa nikam nezberal. Ani ja som sa už neponáhľal. Možno som chcel, aby pri mne stál niekto živý, aby som cítil človečinu – hoci aj chlapské telo smrdiace potom. Ale živé, dýchajúce a živé, to bolo hlavné.

„Idem, vydrž!“ doľahlo ku mne.

Uľavilo sa mi, známy hlas zaháňal studeného hada naspäť do nory.

„Idem, vydrž!“ opakovala slabnúca ozvena. Vtedy som si to všimol.

Neveľký čierny obdĺžnik ležiaci zo dva metre od tela a skrvavených skál. Kúsok plastu, nič viac.

Inštinktívne som prikročil, nebol v tom vedomý zámer. Iba obyčajná, primárna zvedavosť.

Čo je to? Čo to tam leží?

Všetko je lepšie než prázdnota a priepasť pohľadu na bezduché ľudské telo. Aj tupá zvedavosť znamená vykúpenie.

Preto som sa jej poddal, bez premýšľania som urobil zopár krokov k ležiacemu obdĺžniku.

Kúsok plastu, nič viac. Alebo nie?

Prižmúril som oči, zazdalo sa mi, že niečo podobné som už videl.

Jasné! Športová kamera. Zrejme drahší, kvalitnejší kúsok, lebo mala aj LCD displej, hoci vyhasnutý a prasknutý. Zozadu doliehal silnejúci šramot skál, Miro sa blížil.

Čochvíľa bude pri mne.

Ležiaca športová kamera a v nej… Záznam pádu, posledné sekundy, zrútenie sa do priepasti?

Syčiaci had vyskočil z nory a zahryzol sa mi do duše, vypustil do mňa ľadový jed.

Desím sa výšok, hrozím sa priepastí, neustále padám do prázdnoty.

Tak ako otec.

Posledné sekundy, záznam pádu…

Blížiaci sa Miro, šramot vysušených skál a sutiny. Keď sa dívaš do priepasti, aj priepasť sa díva do teba.

Otrepaná, tuctová fráza.

Desím sa pádu, nedokážem vzdorovať prázdnote. Utekám pred ňou práve tým, že sa do nej rútim. Všetko, čo ma najviac desí, ma zároveň najväčšmi priťahuje. Choré, no inak to nedokážem zdôvodniť. Klin sa klinom vybíja, hrôza a príťažlivosť sú jedno.

Náhlivo som sa zohol, schmatol dotlčenú kameru a strčil si ju do vrecka.

* * *

„Čo sa mu stalo?“ zvažoval Miro už tretí raz. Prezeral pritom sutinový násyp a skalnú stenu, ktorá sa z neho dvíhala.

Aj mňa otázka zaujala, hoci som bol ešte stále rozklepaný a rozhodený. Jednak z nálezu, jednak z toho, čo som pred chvíľou urobil. Kamera ma pálila vo vrecku, škvarila mi kožu aj svedomie, vôbec mi nedochádzalo, prečo som ju tak nástojčivo zhrabol. Sledovať posledné kroky mŕtveho – nič morbídnejšie si neviem predstaviť. Obzvlášť, ak tie kroky skončia objatím prázdnoty, z čoho ma striasala priam bytostná hrôza.

Ako v mrákotách som sledoval Mira, ktorý po príchode ani na okamih nezaváhal. Vôbec nezmätkoval ako ja. Rozvážne prikročil k telu, nadrilovaným spôsobom overil, či predsa len nežije.

„Je po ňom,“ skonštatoval. Vytiahol mobil, komusi zavolal a podrobne všetko nahlásil. Ruka, v ktorej držal telefón, sa mu vôbec nechvela.

Nevdojak som k nemu pocítil obdiv, ale aj iskričku závisti. Nervy ako z ocele, ozajstný záchranár, poriadny chlap…

Vzápätí nešťastníka obrátil na chrbát a odhalil jeho rozmlátenú tvár. Radšej som odvrátil pohľad. Aj tak som vedel, že ma dnešné výjavy budú mátať prinajmenšom mesiac. Už len to, ako ľahko sa rozlámaná mŕtvola poddávala kamarátovým dotykom, ako neľudsky, mäkko a bábkovo pôsobila, vo mne oživilo dávno pochovaný des. Vtedy Miro vyslovil otázku za milión. „Čo sa mu stalo?“ prehodil a pozrel na takmer kolmú stenu Granátovej veže, odkiaľ dotyčný zletel.

Tiež som zodvihol hlavu a začudovane sa rozhliadol. Pátrať po príčine nešťastia mi doteraz nenapadlo. A pritom to bol dôležitý krok. Veď mŕtvy nebol lezec – nemal pri sebe lano ani ďalší výstroj. Podľa oblečenia, obutia a šiltovky vyzeral ako hiker, bežný turista, ktorý sa vybral na vysokohorskú prechádzku. Akoby mu nestačilo, že sa zatúlal do turisticky neprístupnej a zastrčenej doliny. Z nejakého dôvodu sa ešte aj driapal na stenu? Nedávalo to zmysel, hoci čudné správanie krátko pred smrťou nie je v Tatrách nič nezvyčajné.

Iba nedávno sa tu odohral prípad, keď skúsená turistka Petra zaparkovala auto pri Štrbskom plese a vybrala sa na túru – na Furkotský štít, ako oznámila priateľom. Nikdy sa nevrátila, opustené auto stálo na parkovisku ešte zopár dní. Sám som okolo neho prechádzal, veď informačné centrum, kde pracujem, je odtiaľ na skok. Petrino telo napokon objavili pod stenou Satana v Mlynickej doline. Celkom mimo jej plánovanej trasy, v inej doline a v turisticky neprístupnej oblasti. Čo sa jej stalo, prečo zmenila svoj zámer a osamote pokúšala štít, ako je Satan?

Niektoré otázky sa už nedajú zodpovedať, naveky zostávajú otvorené.

„Čo sa mu stalo?“ zaryto opakoval Miro. Akoby ho viac než samotná mŕtvola znervózňovala nutnosť vysvetliť, ako k tragédii došlo. Chápal som ho. Keď sa mi zabil otec, bolo ťažké vyrovnať sa s tým. Ale oveľa ťažšie bolo rozdýchať, že umrel celkom zbytočne a nezmyselne, že za tým nebolo nič viac než hlúpy rozmar náhody.

Aj preto som sa rozhliadal po zvislej prírodnej stene. Bojoval som za zmysel. Veď bez neho je aj živý dýchajúci človek iba rozlámaná, zrútená kôpka ako náš neznámy nebožtík. Asi preto sa živí boja mŕtvol – pričasto na nich nemo kričia, že žiadny zmysel neexistuje.

„Tam,“ ukázal som vpravo hore. „Podľa mňa zletel odtiaľ.“

Miro prižmúril viečka a zaclonil si oči, hoci svetlo v doline matnelo každou minútou. „Máš pravdu,“ prikývol.

Vo výške asi tridsiatich metrov zo steny vystupovala neveľká skalná plošina. Na sivom masíve ju nebolo dobre vidieť, ale keď si ju raz oči všimli, veľa vecí sa vysvetlilo.

„Zletel odtiaľ, dopadol na sutinu a skotúľal sa až sem,“ dedukoval Miro.

„Tiež si myslím.“

„Lenže načo tam liezol?“ špekuloval.

Tušil som načo; bol som si tým takmer istý. Športová kamera ma vo vrecku pálila čoraz viac, mal som dojem, že ma škvarí kus žeravého uhlia.

„Možno si chcel odfotiť pekný záber,“ nadhodil som.

„Musí byť odtiaľ perfektný výhľad.“

„Vidíš tu niekde foťák?“

„Sám si teraz povedal, že dopadol kus povyše a skotúľal sa. Ak mal foťák alebo kameru, môže byť zapadnutý hocikde medzi skalami.“

„Pravda.“

„Pozri,“ ukázal som k stene. „Uvidel, že sa dá na plošinu vydriapať po balvanoch a sutine. Vyliezol tam, fotil si pekné zábery, šmyklo sa mu a…“

Nefotil, nakrúcal pekné zábery, ozývalo sa mi v lebke. Na rozdiel od horskej ozveny to znelo zakaždým silnejšie. Stisol som pery, kamarát-nekamarát, niektoré veci by nepochopil. Jemu foter nezletel z kamennej veže, nemal šancu rozumieť mojej hrôze a chorej, pokrútenej fascinácii.

„Aj tak spadol čudne,“ zamudroval Miro. Vecne, bez pohnutia pri tom hľadel na mŕtvolu.

„Čudne?“

„Hej, pozri –“

„Ani zaboha sa nepozriem!“

„Dobre, tak sa nepozri. Ale vyzerá to, že zletel rovno na držku, z tváre nič nezostalo a hrudník má na kašu. Ruky a nohy mu asi dolámalo, až keď sa kotúľal po skalách.“

„No a?“

„Chlapi mi vraveli, že na ksicht dopadne iba málokto,“ uzavrel.

Je dobrý kamoš a obdivujem ho, ale vôbec mu nenapadlo, že by som mohol mať jeden či dva osobné dôvody, pre ktoré pre mňa štatistiky dopadu nie sú práve najľahšia téma. Chcel som voľačo odvrknúť a odviesť reč inam, no z dolnej časti doliny k nám doľahli chlapské hlasy.

„Naši už idú,“ potešil sa Miro a vykročil záchranárom naproti.

* * *

Smútok ma neopustil ani po súmraku. Úzkosť ma zvierala, akoby som bol stále v Slavkovskej doline, akoby som z nej neodišiel. Čosi mi ležalo na hrudi; aj keď som bol už dávno doma, prenasledoval ma pocit, že po dnešnom náleze zostanem navždy v tmavej a studenej tiesňave, že sa už nevyšmyknem zo zovretia kamenných stien.

V izbe tma, svietil iba biely obdĺžnik monitora. Na obrazovke vyčkával adresár plný nakrútených videí – stačí naň kliknúť a zistím, ako vyzerá láska k priepasti. Uvidím, ako sa objíma prázdno.

Nehýbal som sa, dvojité kliknutie bolo ťažšie než výstup na Lomničák. V rukách som obracal starú horolezeckú karabínu – kovové oko so západkou na spájanie lán a skôb –, ktorú mi ako decku daroval otec. Líca mokré od sĺz, biely obdĺžnik mi plával pred očami.

Pred pár hodinami mi zavolal Miro a referoval, že už zistili, ako sa nešťastník volal. Adrián Klimko. Dvadsaťšesť rokov, pochádzal z Liptovského Mikuláša. Slobodný a bezdetný – aspoň že tak, maličké svetielko v kalnej mizérii.

Čosi o tom viem, dokážem to posúdiť. Každý foter sa rúti do prázdna, ibaže akurát môj to musel predviesť aj naživo. Alebo skôr namŕtvo.

Pretrhol som lepkavé myšlienky, čo mi krúžili v hlave ako lačné vrúbkované pijavice, a klikol na adresár.

Poslušne sa otvoril, nič predo mnou neskrýval, vyložil na obrazovku svoj obsah ako kartový hráč. Fajná partia, len čo je pravda.

Trinásť videí rôznych veľkostí, no s rovnakým dátumom. Prvý apríl 2016, dnešný deň. Aj smrť má občas zmysel pre humor, vydarený žartík s nešťastnou trinástkou. Jedine Adrián ho asi neocenil.

Civel som na súbory s videami, otcov dávny dar sa mi v spotených dlaniach krútil čoraz rýchlejšie. Prvé video Klimko nakrútil o siedmej ráno, posledné o pol druhej popoludní.

Položil som karabínu na stôl, utrel si vlhké dlane do trička, poriadne chytil myš a pobral sa na výpravu. Ešte nikdy som nesprevádzal na poslednej ceste. Na otcovom pohrebe som bol malý, nedovolili mi niesť truhlu. Mimochodom, zavretú, po celý čas zavretú, žiadne vystavenie tela, žiadna ozajstná rozlúčka.

Zletel rovno na držku, z tváre nič nezostalo, hrudník má na kašu…

Potriasol som hlavou, stisol zuby a klikol na prvé video. Hneď prvý záber ma prepleskol po papuli. Adrián otočil kameru na seba – rozosmiata, natešená tvár, čistá radosť z výletu do hôr. Zatváril sa afektovane, to dnes letí, a palcom ukázal jednotku. Výborne, skvelý zážitok pred nami. Ani len netušil, že sa práve spustilo odpočítavanie a že mu do konca života, do objatia s prázdnom, zostáva smiešnych šesť a pol hodiny. Nakrútil odchod z domu, pred bytovkou zaostril na zasnežené končiare Západných Tatier. Koniec, prvé video odfajknuté. Zostáva ich ešte dvanásť.

Ďalších šesť som prebehol rýchlo. Neboli dlhé a nezachytávali nič podstatné. Čakanie na vlak na mikulášskej stanici, jazdu rýchlikom, zväčšujúce sa tatranské končiare za oknom. Adrián zbieral krátke sekvencie, ktoré by spojil do jedného videa a zavesil na youtube alebo facebook. Aspoň tak mi to pripadalo. Nestrácal som však energiu na zbytočné analýzy, díval som sa na Klimkovo márne snaženie z odlišnej roviny, z celkom inej, vyššej perspektívy. Vedel som niečo, o čom chalan na obrazovke nemal ani poňatia. Siedme video značilo polcestu na trinásťdielnej púti zo života do prázdna. Čosi ako morbídne a trochu oneskorené pašiové hry spojené s výstupom na kalváriu. Ibaže vo finále Klimkovej kalvárie nestála Golgota a drevený kríž, ale iba úzka kamenná plošina.

Po chrbte mi prebehli zimomriavky, olizol som si hornú peru – chutila slano. Niečo vo mne kričalo, že dívať sa ďalej je perverzné, úchylné, odporné. Roztrasený hlas ma nabádal, aby som prezeranie uťal a videá nenávratne vymazal. Nechýbalo veľa a urobil by som to, stačili dve-tri sekundy. Lenže pohľad mi zablúdil k otcovej karabíne položenej vedľa klávesnice. Bola to spoľahlivá karabína, odolná, držala ma prichyteného k fotrovi a minulosti, ktorá sa spolu s ním dávno prepadla do prázdna. Nedalo sa odpútať, držala pevne, ťahala ma do priepasti za ním. Zostal som nehybne sedieť, práve keď som sa nehýbal, padal som najrýchlejšie. Znova som si olizol peru, zdvihol zrak od karabíny a zabodol ho do monitora.

V siedmom videu Adrián vystúpil z rýchlika na popradskej stanici. Počkal na osobák a zviezol sa ním do Starého Smokovca. Tam na neveľkej staničke sa prihodilo niečo zvláštne. Klimko si pripevnil kameru na popruh od batoha, ale namiesto toho, aby pokračoval do hôr, sa usadil na lavičku.

Prečo nejde ďalej?

Príčinu mi objasnilo ôsme video. Zachytávalo príchod ďalšieho osobáka. Adrián sa postavil a podišiel k nástupišťu.

Vtedy mi svitlo. Na niekoho vyčkával, nevybral sa na výlet sám!

Odrazu to začínalo dávať zmysel. Čudný telefonát, ktorý záchranárom nahlásil nešťastie, zvláštna náhoda, že sa v zastrčenej doline ešte niekto nachádzal, ako aj to, že sa odmietol predstaviť a splnil si iba základnú povinnosť.

Klimko tam nebol sám… Nebol tam sám.

Čo to znamená? Dívam sa na záznam tragédie, nehody alebo, nedajbože, čohosi iného? Zrútil sa Adrián z plošiny nedopatrením alebo…

Pretrel som si oči a zahľadel sa na monitor.

Klimko zamieril k chalanovi, ktorý vystúpil z vlaku. Mohli byť zhruba rovnako starí, aj prichádzajúci bol nasúkaný v hikerských handrách. Na hlave mal uviazanú farebnú šatku, spod ktorej vytŕčali dlhé blond vlasy. Tvár mu pokrývala riedka brada.

„Ahoj, starec,“ pozdravil Adriána.

„Nazdar, Paľo.“

Zvítali sa, tľapli si dlaňami na pozdrav. Ľudia, čo chodia do hôr, mávajú takéto rituály, dobre to poznám.

Skoro sa objali, no Adrián sa zháčil. „Bacha na kameru,“ upozornil.

„Stále ťa to neprešlo?“ uškŕňal sa blondiak.

„GoPro päť, kámo. By si neveril, čo všetko dokáže.“

„Veď uvidíme, hybaj!“

Nahrávka sa skončila, zostávalo ich už len päť.

Päť videí, štyri a pol hodiny času pre Adriána. Akoby som počul slabučké tikanie či tiché odsýpanie piesku. Nič sa s tým nedalo robiť, z môjho pohľadu to bolo krištáľovo jasné, dané a nemenné. Napadlo mi, že takéto odpočítavanie sa môže kedykoľvek spustiť v živote každého, ibaže ten, koho sa týka, o tom vo svojej rovine existencie nemá ani poňatia. Veď aj Klimko sa na nahrávkach veselo smial, bolo mu sveta žiť. Je pri pohľade z inej roviny celý život takýto? Všetko, čo sa zdá z priameho pohľadu náhodné a nepredvídateľné, je z inej – bežne neprístupnej – perspektívy priezračné, pevne dané, nalinkované a nemenné?

Rýchlo som klikol na deviate video. Stačila chvíľa nepozornosti a už som bol zamotaný v bludných myšlienkach. Hlava robila všetko pre to, aby ma odpútala, no srdce mi pišťalo po inom – musel som zistiť, aké to je, musel som vidieť, ako vyzerá objatie s prázdnom. Za každú cenu, aj keby ma to malo mátať do konca života. Na deviatej nahrávke som spoznal Hrebienok. Buď sa tam vyviezli pozemnou lanovkou, alebo poctivo vyšliapali. Po červenej značke sa vybrali západným smerom. Kráčali rezko a disciplinovane, zrejme sa po Tatranskej magistrále chceli dostať až k Popradskému plesu. Stredne náročná túra na dobré štyri hodiny. Podľa ich ľahšej výbavy som usúdil, že v Tatrách neplánujú nocovať. Do súmraku mali slušnú časovú rezervu. A práve to sa Adriánovi stalo osudné. Keď prešli popri Kozej skale a popod Spálenisko, ocitli sa pri Slavkovských plieskach. Rozhodli sa pre krátky oddych, deviate video sa skončilo. Na desiatej nahrávke ešte stále odpočívali. Niečo prejedli, Klimko si nakrúcal Sennú kopu. Podľa času nahrávky som videl, že to bolo zhruba hodinu predtým, než sme do tej lokality dorazili ja s Mirom.

„Vieš, čo je tam?“ nadhodil zrazu Paľo.

„Kde?“

„Nad tým násypom.“

„Nie, nikdy som tam nebol,“ priznal Adrián.

„Slavkovská dolina, pekné miesto. Parádne výhľady, Szontaghovo pleso…“

„Hej?“

„Fakt. Na Bradavicu asi najlepší výhľad. Veď poďme pozrieť,“ navrhol Paľo.

„Teraz?“

„Za polhoďku sme tam, dolinu si rýchlo prejdeme, o jednej sme naspäť na chodníku. Času a času.“

„Ja neviem…“ váhal Adrián.

„Poď, oplatí sa. Dávno som tam nebol.“

Tým sa video skončilo, už som sa nedozvedel, čo Klimko odpovedal. Jedenásta nahrávka mi to však odkryla – obaja sa driapali na násyp, skaly sa im zosúvali pod nohami a kotúľali sa nadol. Dvojica sa nenechala odradiť; čoskoro dosiahli pás kosodreviny a pustili sa pomedzi konáre. Aj túto nástrahu zdolali prekvapivo rýchlo, obaja mali skvelú kondičku. O chvíľu už stáli v ústí doliny a kochali sa výhľadmi na končiare, ktoré ju zvierali. Pobrali sa ďalej; výstup, pri ktorom som skoro vypľul dušu, ich len mierne zadychčal.

Dávalo mi to čoraz menší zmysel. Títo dvaja boli očividne veľmi skúsení hikeri. Vyznali sa v horách, postupovali disciplinovane, nepopíjali alkohol ani nehúlili. Čo sa Klimkovi vlastne prihodilo? Čo sa mu stalo?

Zostávali posledné dve videá a necelé dve hodiny Adriánovho života.

Na dvanástej nahrávke stáli v závere doliny, na brehu plesa. Paľo strčil ruku do vody a pretrel si tvár, aby sa schladil.

„Krása,“ rozplýval sa Klimko. Zdalo sa, že si kameru prehodil z popruhu na šiltovku – viac ňou otáčal a zábery boli trasľavejšie. Kochal sa pohľadom na Bradavicu, Slavkovskú vežu aj Velickú kopu. Keďže sa v doline ocitol po prvý raz, nevedel sa nových výhľadov nabažiť. Čas v rohu nahrávky mi prezrádzal, že zhruba vtedy sme sa s Mirom blížili k Sennej kope.

Čo sa teda udialo? Zatiaľ som videl iba pohodičku, no Adriánovi zostávala posledná trištvrtehodina života.

„Poďme už,“ posúril Paľo.

Klimko naňho pozrel, záber zachytil blondiaka sledujúceho hodinky.

„Ešte chvíľu, nech si to nakrútim,“ namietol Adrián.

„Špičkové pohľady toto.“

„Ty si sa bál, aby sme stíhali. Je jedna hodina, mali sme byť naspäť na chodníku.“

„Veď chvíľu ešte, neplaš sa.“

„Chvíľu, chvíľu…“ šomral Paľo. „A potom ťa chytí súmrak. Už sa mi to stalo.“

Ktovie, čo sa medzi nimi odohralo, Adrián totiž vypol nahrávanie.

Keď som bez premýšľania klikol na posledné trináste video, ukázal sa krásny záber na dolinu. Klimko stál kdesi na okrajovom, dvíhajúcom sa násype. Vzďaľovala sa od neho farebná bodka – Paľo. Kamarát sa zrejme nenechal uprosiť, možno sa pohádali. Alebo sa dohodli, že Paľo pôjde prvý a počká ho na chodníku. Ťažko povedať, vlastne to bolo jedno. Svetlovlasý kamarát sa vzďaľoval, Adrián sa stále vytešoval s kamerou.

Bolo to o štvrť na dve.

Prebehol mnou záchvev odporu. Naklonil som sa bližšie k monitoru, nech mi neujde žiadny detail.

Klimko otáčal hlavou, snažil sa zachytiť čo najviac pekných záberov. Zrazu si všimol skalnú plošinu. Určite ho zaujala, zotrval na nej pohľadom. Na chvíľu zaváhal, akoby čosi zvažoval, potom zamieril rovno pod ňu.

Rozbúšilo sa mi srdce, hoci sa zatiaľ nedialo nič zlé. Nešťastník iba normálne kráčal, blížil sa k skalnej stene. Ja som však vedel, že je to chôdza nevedomého dobytka na porážku, že sa nepribližuje iba k stene a plošine, ale aj k stretnutiu s priepasťou.

Driemalo v tom čosi hypnotické. Neodvratnosť tragédie ma schytila a nepustila, pohľad by som už neodvrátil, ani keby som chcel.

Začal sa driapať po násype, zručne liezol nahor. Zo dva razy sa pošmykol, sutina sa mu pohla pod nohami, ale nebolo to nič vážne, iba drobný zosuv. Adrián si ľahko poradil, iste mal skúsenosti s oveľa náročnejším terénom. O chvíľu stál na plošine, odfukoval a nadšene sa rozhliadal. Štíty odtiaľ vyzerali ešte honosnejšie, hĺbka pod nohami im dodávala majestátnosť.

Klimko zrazu naklonil hlavu, zábery nabrali šikmú perspektívu.

Stále nakrúcal, pomaly sa otáčal, no prestal udržiavať rovnú líniu. Akoby pokyvoval hlavou a nedržal ju pevne. Zachytil panoramatický pohľad na Slavkovský masív, pekne zľava doprava, ibaže nezastal, stále sa otáčal, hoci už bol chrbtom k doline.

Čo robí? Dopekla, čo sa s ním deje?

Záber sa ustálil, Adrián civel na skalnú stenu. Znova naklonil hlavu a znehybnel, stuhol.

Zostal tak vyše minúty, bez najmenšieho pohybu čumel do blba či skôr do tmavej a kolmej steny, na ktorej nebolo vôbec nič zaujímavé. Pomyslel som si, že video zamrzlo, že je to chyba prehrávania alebo môjho notebooku. Ale nebolo to tak, žiadne zmrznutie, nahrávka stále bežala, hoci sa nič nehýbalo. Počul som totiž tichučké krákanie dravca.

A prehlbujúci sa Adriánov dych.

Naozaj dychčal čoraz hlbšie a hlasnejšie, tempo sa zrýchľovalo.

Čo sa mu deje?!

Veď po celý čas nepil žiadny alkohol ani sa nezhúlil. Na plošinu vyliezol ako kamzík, tak prečo sa odrazu správa ako ožratý alebo zdrogovaný? Ani výška to nevyvolala, veď to bolo najviac tridsať metrov, závrat sa neprejavuje takto.

Odrazu si začal spievať.

Bolo to najhoršie, čo som kedy počul.

Koniec ukážky