Stefan Ahnhem

DEN NIONDE GRAVEN

Copyright © 2015 by Stefan Ahnhem

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2018 by Jana Melichárková

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5953-9

PROLÓG

14. júna 1998 – 8. novembra 1999

PRE TMU SKORO nič nevidel. Okrem toho sa väzenský transport po ceste cez členitý terén tak strašne natriasal, že písmená, ktoré sa usiloval sformovať, boli takmer nečitateľné. No jemu sa už nedalo pomôcť. Mal poslednú šancu, musel to stihnúť napísať, skôr než bude krvavá kaluž pod ním príliš veľká. Príbeh o láske, ktorá ho donútila všetko opustiť a vrhnúť sa do neznáma. Príbeh o tom, ako ho jeho vlastní postrelili a chytili a teraz ho čaká takmer istá smrť.

Pero mal už odvtedy, čo opustil izraelský vojenský tábor pri zátarase v Huwware a vydal sa na nekontrolované územia Západného brehu. Papier pochádzal z niekoľkých prázdnych stránok denníka, čo našiel v Tamirovom batohu, kde bola aj použitá obálka, ktorú vyvrátil naruby. Keď list dopísal, krvavými rukami zložil stránky, vložil ich do obálky a snažil sa ju zalepiť najlepšie, ako to šlo.

Nemal ani známku, ani adresu. Jediné, čo vedel, bolo meno. Ani tak však nezaváhal a pretlačil obálku cez medzeru širokú ako vlas a pustil ju. Ak to bude vôľa Božia, príde, pomyslel si a poddal sa únave.

Obálka ani nestihla spadnúť na zem a už ju schytil silný vietor a niesol ju čoraz vyššie k čiernej oblohe bez hviezd, kde sa práve ponad nábluské hory Ebal a Gerizim prevalil nečas. Interval medzi bleskami, ktoré svietili v tme, a tlmeným hrmením sa ustavične skracoval. Vo vzduchu visel dážď a bolo len otázkou niekoľkých sekúnd, kým priklincuje obálku k zemi a zmení suchú pôdu na mokré blato. No dážď sa nikdy nespustil a krvavá obálka s rukou písaným listom pokračovala na svojej púti čoraz vyššie ponad hory a ďalej cez hranicu do Jordánska.

Saladin Hazimeh ležal na roztiahnutej podložke a díval sa na oblohu, kde prebleskovali prvé opatrné náznaky svitania. Silný vietor z nočného nečasu konečne zoslabol a zdalo sa, že bude nádherný deň.

Akoby sa slnko na jeho sedemdesiate narodeniny rozhodlo poupratovať oblohu. Nie však to upútalo pozornosť Saladina Hazimeha. Napriek tomu, že jeho narodeniny sa stali dôvodom desaťdňového putovania, zaujalo ho niečo celkom iné.

Spočiatku si myslel, že je to lietadlo vo výške niekoľko tisíc metrov, ale potom sa to zmenilo na vtáka so zraneným krídlom. Teraz však nevedel, čo sa to znieslo z oblohy päťdesiat metrov pred ním a sem-tam sa zalesklo v slnečnom svetle.

Saladin Hazimeh vstal a zarazilo ho, kam zmizla bolesť chrbta, ktorú pociťoval každé ráno. Poponáhľal sa, zroloval podložku a zbalil ju do batoha. Niečo sa stane. Niečo významné. Cítil, ako sa mu telo napĺňa energiou.

Nemôže ísť o nič iné než znamenie zhora. Zjavenie od Boha, v ktorého veril odnepamäti, ktorý mu teraz vravel, že je na správnej ceste. Toho Boha, ktorého syn prešiel z Jeruzalema k Tiberiadskemu jazeru, a on sa na svoje sedemdesiatiny vydal v jeho stopách.

Včera navštívil posvätnú jaskyňu v Anjare. Cieľom bolo stráviť noc presne tam, kde pobudol Ježiš so svojimi učeníkmi a Pannou Máriou. No objavili ho strážnici a musel prespať pod šírym nebom. Očividne má všetko svoj zámer, pomyslel si Saladin a ľahkým krokom sa náhlil po nerovnom teréne k olivovým stromom, kde sa v konároch zachytilo znamenie od Boha.

Keď podišiel bližšie, zbadal, že je to obálka. Obálka?

Akokoľvek sa snažil, nedokázal prísť na logické vysvetlenie, odkiaľ sa tam zjavila. Napokon sa rozhodol, že nebesia ako odpoveď musia stačiť. A možno to ani nebolo nesprávne, pretože počul svoj vnútorný hlas, ktorý ako mantru opakoval, aké je dôležité, aby sa o ňu postaral presne tak, ako to bolo zamýšľané. Že jeho putovanie je práve o tom a o ničom inom.

Po niekoľkých pokusoch sa mu obálku podarilo kameňom zraziť a chytiť ju, skôr ako dopadla na zem. Bola špinavá, plná malých otvorov. Vyzerala, akoby napriek všetkému prežila koniec sveta. Navyše bola ťažšia, než čakal.

Všetky pochybnosti zmizli. Boh si ho vybral.

Nebola to len obyčajná obálka.

Prezrel si ju z oboch strán a hľadal dôkaz, no našiel len meno napísané malými roztrasenými písmenami.

Ajša Šahinová

Saladin Hazimeh si sadol na kameň a namáhavo prečítal meno. Nič mu nevravelo. Po chvíli váhania vytiahol nôž a opatrne obálku rozrezal. Neuvedomil si, že zadržiava dych. Vybral a roztvoril list plný rukou písaných znakov. Spolu tvorili dlhé riadky slov.

Bolo to po hebrejsky, toľko pochopil. Ale ako má človek, ktorý ledva číta po arabsky, tomu porozumieť?

Čo sa tým Boh snaží povedať? Trestá ho, že sa mu nikdy nepodarilo naučiť sa čítať? Alebo list vôbec nie je určený jemu? Je len bezvýznamný sprostredkovateľ, ktorého jedinou úlohou je doručiť ho ďalej? List poskladal a vložil späť do obálky, no po celý čas sa mu nepodarilo zbaviť pocitu sklamania. V svojej púti pokračoval na sever do Ajlounu, kde obálku proti svojej vôli hodil do poštovej schránky.

Mnohí by si určite pomysleli, že sa Chálid Šawabkeh zachoval hanebne a absolútne nemorálne. On sám však vôbec nemal zlé svedomie, keď odpratal list, ktorý nemal ani známku, ani úplnú adresu. List, ktorý odosielateľ neoznačil správne, sa stal jeho majetkom. To bez výnimky praktizoval už celých štyridsaťtri rokov, odkedy pracoval na triedení pošty.

Doma mal niekoľko debien, jednu za každý rok, plných zatúlaných listov. Nevedel s nimi urobiť nič lepšie než náhodne loviť útržky myšlienok, čo boli určené niekomu inému. Práve tento list však bol mimoriadny.

Už patina prezrádzala, že jeho cesta musela byť dobrodružná.

Navyše ho už niekto otvoril, no obsah nechal na pokoji.

Preňho a pre nikoho iného.

Presne o deväťdesiatosem minút skôr než zvyčajne bol Chálid Šawabkeh doma a zamkol dvere zvnútra. Chcel získať čas, a tak vynechal poobedňajší čaj, hoci mal so sebou harissové koláčiky, a celou cestou domov od autobusu poklusával. Teraz lapal po dychu a cítil, ako mu pot pomaličky preniká cez príliš úzku polyesterovú košeľu.

Večera musí počkať. Miesto nej si nalial pohár vína, ktoré bolo ukryté za knihami v knižnici, sadol si do kresla, zapálil starú stojacu lampu, vytiahol obálku a opatrne, so zbožnou úctou, vybral list.

„Konečne,“ zamrmlal si popod nos a natiahol sa za vínom, šťastný, že nevie o tom, ako sa krvná zrazenina, ktorá sa niekoľko rokov tvorila v jeho ľavej nohe, uvoľnila a vydala sa krvným obehom až do pľúc.

Hoci od úmrtia Mariinho strýka na pľúcnu embóliu už uplynulo vyše roka, ešte vždy nevkročila do jeho domu. Jej dvaja bratia sa postavili proti závetu a urobili všetko pre to, aby ju donútili zrieknuť sa dedičstva. Dokonca jej vlastný otec sa ju usiloval presvedčiť, že Chálid Šawabkeh žil po celé tie roky sám a nakoniec stratil rozum a že ženy nikdy neboli, ani nikdy nebudú, stvorené na to, aby vlastnili a spravovali nehnuteľnosť.

No Maria sa nedala a konečne mohla zasunúť kľúč do zámky a otvoriť dvere. Síce stratila kontakt s bratmi aj rodičmi, ale na to teraz nemyslela. Dom sa musí vypratať a predať, s utŕženými peniazmi si bude môcť dovoliť dať výpoveď v krajčírskej dielni, presťahovať sa do Ammánu a konečne pracovať v The Jordanian National Commission for Women a obhajovať práva žien.

Nemalo sa to stať. Vlastne nejestvovalo nič, čo by hovorilo v prospech toho, že by sa list mal dostať k adresátovi. Prekážok bolo priveľa, a tak pravdepodobnosť, že by sa to udialo, bola minimálna, takmer sa nedala vyrátať.

A predsa sa to stalo.

Jeden rok, štyri mesiace a šestnásť dní po tom, ako bol list pretlačený cez škáru väzenského transportu a schytil ho vietor v tú čiernu noc, Maria Šawabkehová ho našla a o niekoľko hodín neskôr sa jej podarilo spáriť list s obálkou, na ktorej chýbalo všetko okrem mena.

O tri bezsenné noci neskôr, po tom, ako sa oboznámila so strašným príbehom, vyhľadala niečo na internete, ofrankovala obálku, dopísala adresu a podala list na najbližšej pošte. Bez toho, aby si uvedomila dôsledky.

Ajša Šahinová

Selmedalsvägen 40, vchod 7

129 37 Hägersten

Švédsko

DIEL 1

16. – 19. decembra 2009

Mnohí budú zhrození mojimi činmi. Niektorí ich budú vnímať ako pomstu za všetky krivdy, čo boli spáchané.

Iní ako nepravdepodobnú hru vysmiať sa systému a poukázať na to, ako ďaleko môže človek zájsť.

No väčšina sa dojemne zhodne na tom, že ide o činy veľmi chorého človeka.

Všetci sa budú mýliť…

1

Pred dvoma dňami

SOFIE LEANDEROVÁ sedela v čakárni ultrazvukovej ambulancie nemocnice Södersjukhuset a listovala v obchytkanom časopise My rodičia, kde jedna stránka za druhou prezentovala krásne, šťastné mamičky a oteckov. Nechcela nič viac než byť jednou z nich. No po všetkých tých neúčinných kúrach Pergotimom začínala pochybovať, že vôbec niekedy naštartuje produkciu svojich vajíčok.

Toto bola jej posledná šanca. Ak sa ukáže, že ani tentoraz liek nezabral, nebude mať na výber a vzdá to.

Jej muž to už urobil. On, čo sľúbil, že bude po jej boku, len čo ho bude potrebovať. Znova zapla mobil a čítala jeho správu. Niečo mi do toho prišlo. Žiaľ, nestíham. Akoby išlo o nákup, liter mlieka cestou z práce. Nestála mu ani len za „veľa šťastia“.

Pred troma rokmi, keď sa presťahovali do Švédska, dúfala, že to bude impulz pre opätovné vzplanutie ich citov. Hlavne preto, lebo si vzal jej priezvisko. Považovala to za vyznanie lásky. Dôkaz toho, že nech sa stane čokoľvek, vždy budú dvaja. Teraz už o tom pochybovala. Nemohla sa zbaviť pocitu, že sa od seba čoraz väčšmi vzďaľujú. Snažila sa hovoriť o tom, no bol totálne nechápavý a tvrdošijne ju uisťoval o svojej láske. Hoci mu to videla na očiach. Lepšie povedané, zbadala to v jeho uhýbavom pohľade.

Jemu, čo jej voľakedy zachránil život, do toho niečo prišlo a sotva sa pozrie jej smerom. Chcela mu zavolať a hovoriť s ním otvorene. Opýtať sa, či ju prestal milovať. Či stretol inú. No neodvážila sa. Navyše bola presvedčená, že by jej to aj tak nezdvihol. V práci jej takmer nikdy nedvíhal. Zvlášť nie teraz, keď bol uprostred nového projektu. Nie, jej jedinou šancou je pozitívna správa od lekára. Keby ju dostala, všetko by bolo znova v poriadku. Mohla by mu tak dať dieťa a on by si uvedomil, ako veľmi ju miluje.

„Sofie Leanderová,“ začula volanie. Šla po chodbe za pôrodnou asistentkou, ktorá ju uviedla do malej vyšetrovne so zatiahnutými závesmi, s veľkým prístrojom, ktorý sa podobal počítaču, a s nemocničnou posteľou.

„Tam na vešiak si môžete odložiť šaty. Ľahnite si na posteľ, lekár hneď príde.“

Sofie prikývla, zavesila si kabát a vyzúvala si čižmy, zatiaľ čo pôrodná asistentka vyšla z miestnosti. Sediac na posteli, si vytiahla hore blúzku a rozopla nohavice. Rozhodla sa, že mu zavolá a opýta sa ho, čo je také dôležité, že neprišiel. Nestihla však nič viac, než sa natiahnuť za kabelkou, lebo sa otvorili dvere a vošiel lekár.

„Vy ste Sofie Leanderová?“ Sofie prikývla.

„Dobre, tak sa pozrime… Keby ste si ľahli na bok, chrbtom ku mne.“

Sofie urobila, o čo ju požiadal, počula, ako lekár za jej chrbtom otvoril niečo zabalené v plaste. Nevedela presne, čo sa deje, ale niečo tu nesedelo.

„Teda, som tu na vyšetrení vaječníkov.“

„Samozrejme. No najskôr musíme urobiť toto,“ odvetil lekár a prstami tlačil na stavce pozdĺž chrbtice.

Zrazu ju uprostred niečo pichlo.

„Počkajte. Čo to robíte? Pichli ste mi injekciu?“ Sofie sa otočila a videla, že si lekár strká niečo do vrecka nohavíc. „Žiadam vysvetlenie, čo…“

„Upokojte sa. Je to iba rutina. Sú tamto vaše veci?“ Lekár ukázal na jej kabát a čižmy. Na odpoveď však nečakal, položil jej ich k nohám. „Nič si nezabudnite. Ako by to vyzeralo?“

Sofie nebola na ultrazvukovom vyšetrení vaječníkov prvý raz a toto rozhodne nezodpovedalo rutine. Nemala poňatia, o čo ide. Istá si však bola tým, že sa na tom vôbec nechce zúčastniť. Chcela odtiaľ zmiznúť. Zutekať od lekára aj z vyšetrovne. Vypariť sa z nemocnice.

„Myslím, že musím odísť,“ snažila sa vstať. „Chcem odísť, počujete?“ Telo ju však odmietlo poslúchať. „Čo sa to deje? Čo ste to spravili?“

Lekár sa k nej naklonil, usmial sa a pohladil ju po líci. „Čoskoro pochopíte.“

Sofie sa pokúšala protestovať a z celej sily vykríkla. No maska na dýchanie, ktorú jej natiahol na tvár, utlmila každý zvuk. A skôr než sa nazdala, odbrzdil kolieska postele a vyviezol ju z vyšetrovne na chodbu.

Keby sa len dokázala niečoho zachytiť, hocičoho, a vytiahnuť sa z postele. Aby všetci pochopili, čo sa jej deje. No nešlo to. Mohla len zostať ležať a zízať na strop, kde sa postupne menili žiarivky.

Viacero tvárí. Všade tehotné mamičky a budúci oteckovia. Pôrodné asistentky a lekári. Všetci tak blízko, a zároveň tak ďaleko. Dvere sa otvárali. Výťah a hlasy ostatných, ktorí sa v ňom viezli tiež. Dvere výťahu sa za ňou zatvorili. Alebo otvorili?

Znovu bola sama s lekárom, ktorý si pískal melódiu ozývajúcu sa medzi hrubými stenami. To jediné počula. To a vlastný dych, ktorý jej pripomínal detstvo a záchvaty astmy. Keď musela prerušiť hru a lapala po dychu. Cítila sa absolútne bezmocná. Teraz sa cítila nielen bezmocná, ale aj malá a nechcela nič iné, len sa rozplakať. Ale ani to nemohla.

Žiarivky na betónovom strope sa zastavili. Videla, ako jej zdvihol nohy a preniesol na nosidlá, potom hornú časť tela. Lekár povedal čoskoro pochopíte. Ako by to mohla pochopiť? Myslela len na plastického chirurga z Malmö, ktorý niečo pichal svojim pacientkam, aby nekládli odpor, keď ich znásilňoval. No prečo by ju chcel niekto znásilniť?

Zozadu ju strčil do sanitky. Rozhodla sa sústrediť na zvuky. Ako zatvoril dvere, ako naštartoval motor. Ako sa rozbehli a zabočili na západ na Ringvägen a pokračovali po Hornsgatan na Hornstull, kde opustili mesto cez most Liljeholmsbron. Dovtedy to zvládala bez problémov. Zhoršilo sa to, keď pokračovali ďalej po kruhovom objazde, zákruta za zákrutou, až napokon nemala poňatia, ktorým smerom idú.

Keď asi o dvadsať minút zabrzdili a zastali, mohli byť pokojne v tej istej nemocnici či hocikde inde. Bolo počuť, ako sa otvárajú dvere garáže, sanitka prešla ešte asi tridsať metrov. Potom vypol motor.

Otvoril dvere, vytiahol ju na nosidlách von. Nové žiarivky na strope, ktoré nasledovali jedna za druhou. Napredovali rýchlejšie, ozývali sa kroky lekára dopadajúce na tvrdú podlahu, až napokon zastali. Kľúče a pípnutie, potom sa spustil elektrický motor.

Doviezol ju do tmavej miestnosti, zdalo sa, že sa za ňou niečo zatvorilo. Na strope sa rozsvietila silná lampa a svietila kolmo dole na podlhovastý stôl. Nevidela nijaké okná ani aká je miestnosť veľká. Jedine lampu a stôl s nejakými prístrojmi okolo. Prisunul ju bližšie. Zbadala, že stôl je zabalený do igelitu, má niekoľko popruhov na pripútanie a asi desaťcentimetrový otvor kúsok nižšie od stredu. Vedľa stál kovový stolík, na ktorom boli na bielom uteráku vyrovnané operačné nástroje.

Až teraz si Sofie Leanderová uvedomila, o čo ide.

Keď uvidela všetky tie nožnice, kliešte a skalpely, pochopila. Prečo ju odviezli inam.

Čo ju čaká.

2

FABIAN RISK si opätovne prečítal správu, potom zdvihol oči od mobilu na triednu učiteľku, ktorá sa naňho spýtavo pozerala. „Ľutujem, vyzerá to tak, že si budeme musieť pohovoriť bez nej.“

„Aha. Fajn,“ odvetila triedna učiteľka a celkom jasne ukázala, čo si o tom myslí.

„Čože? Mama nepríde?“ Matilda sa tvárila, že by radšej skočila z mosta Västebron, než sa zúčastnila na pohovore rodičov s triednou bez Sonje. Fabian ju chápal. Posledné razy z rôznych dôvodov zmeškal stretnutia on, a hoci bola Matilda teraz už tretiačka, vôbec si nevedel spomenúť na meno triednej učiteľky.

„Matilda, mama musí, žiaľ, pracovať. Vieš, ako to chodí, keď sa blíži výstava.“

„Povedala, že príde.“

„Viem a môžem ťa ubezpečiť, že jej je to rovnako ľúto ako tebe. Ale myslím, že to aj tak pôjde dobre.“ Potľapkal ju po hlave a hľadal odobrenie u triednej učiteľky, ktorá odpovedala nič nehovoriacim úsmevom ako pri pokri.

„Ale prestaň.“ Matilda mu odstrčila ruku a upravila si ružovú sponku, ktorá držala tmavé, po plecia dlhé vlasy na mieste.

„Nuž, teda pokiaľ ide o Matildinu motiváciu učiť sa a jej schopnosť sledovať učivo na hodinách, je tu od celého učiteľského zboru len pozitívne ohodnotenie.“ Triedna učiteľka listovala v svojich papieroch. „Aj vo švédčine, aj v matematike patrí medzi najlepších v…“ zmĺkla a pozrela na Fabianov mobil, ktorý začal vibrovať na stole.

„Prepáčte.“ Fabian otočil mobil a s prekvapením zistil, že volá Herman Edelman. Jeho šéf po všetky tie roky na Štátnej kriminálnej polícii v Štokholme. Napriek svojej šesťdesiatke bol všadeprítomný a stále prahnúci po pravde. Úprimne povedané, nebyť Edelmana, nebol by Fabian vyšetrovateľom.

Dnes sa však neukázal na oddelení už od obeda a na poobedňajšej kávičke ani Fabian, ani nikto z tímu o ňom nepočul. Napokon premýšľali o tom, či sa niečo nestalo.

Teraz však telefonoval. Navyše po pracovnom čase, čo mohlo znamenať iba jediné.

Niečo sa naozaj stalo. Niečo, čo nemohlo počkať.

Fabian sa chystal odpovedať, keď si triedna učiteľka odkašlala.

„Nemáme na to celý večer. Nie ste jediní, s ktorými sa mám stretnúť.“

„Prepáčte, kde sme skončili?“ Fabian odmietol hovor a odložil mobil.

„Matilda. Vaša dcéra.“ Triedna učiteľka sa usmiala. „Ako som už vravela, mám len pozitívne hodnotenia od celého učiteľského zboru. Ale…“ Zahľadela sa Fabianovi do očí. „Ak by to šlo, rada by som sa s vami porozprávala osamote.“

„Aha. Okej. To určite pôjde. Či, Matilda?“

„O čom budete hovoriť?“

„To budú určite len také dospelácke veci.“ Fabian sa otočil k triednej učiteľke, ktorá s úsmevom prikývla. „Môžeš počkať na chodbe, ja hneď prídem.“

Matilda si povzdychla, a keď vychádzala z triedy, demonštratívne ťahala nohy za sebou. Fabian sa za ňou pozeral, no musel myslieť na to, čo od neho Edelman chce.

„No, vlastne ide o toto.“ Triedna učiteľka zopäla ruky a položila ich na stôl. „Z viacerých zdrojov sa mi donieslo, že jestvujú závažné príznaky toho, že Matilda…“ Znova ju prerušil Fabianov vibrujúci mobil. Jej rozhorčenie sa nedalo prehliadnuť.

„Prepáčte, ale, úprimne povedané, neviem, o čo ide.“ Vzal a obrátil mobil. Tentoraz to bola jeho kolegyňa Malin Rehnbergová, ktorá odišla na seminár do Kodane. Edelman jej musel zavolať, rátal s tým, že Malin sa mu dovolá ľahšie. „Prepáčte, ale nemám na výber, musím…“

„Fajn, tak to prerušíme,“ odvetila rázne triedna učiteľka a začala si zbierať papiere.

„Ale počkajte. Nemôžeme len…“

„Na tejto škole máme nulovú toleranciu, pokiaľ ide o mobily na hodinách, a ja nevidím nijaký dôvod, aby sme mali nejaké zvláštne výnimky pre dospelých.“ Pokračovala v zbieraní svojich vecí a vložila si ich do aktovky. „No, len si vezmite ten váš dôležitý hovor, nech sa môžem stretnúť s rodičmi, ktorí sa zaujímajú o svoje deti. Pekný večer prajem.“ Triedna učiteľka vstala.

„Počkajte, hádam to nebude také zlé,“ ozval sa Fabian súčasne, ako mobil stíchol. Odkazová schránka. Nahovor, čo sa stalo, do odkazovej schránky. „Prepáčte. Samozrejme, že som tu kvôli Matilde a nikomu inému.“

Žena, ktorej meno zabudol, naňho takmer pohŕdavo zazrela.

„Fajn.“ Znova otvorila aktovku a vybrala Matildinu zložku. „Do takéhoto niečoho sa normálne nemiešame. No v prípade vašej dcéry to považujeme za mimoriadne dôležité, pretože ak veľmi rýchlo niečo neurobíte, riskujete, že to ovplyvní jej štúdium.“

„Prepáčte, no neviem, či vám rozumiem. Urobiť čo?“

Triedna učiteľka položila na stôl výkres. „Toto je jeden z jej posledných výtvorov. No a, vidíte sám.“

Fabian sa hneď spoznal, mal briadku, ktorú si pred pár týždňami oholil. Oproti nemu stála Sonja s kuchynským nožom v ruke. Obaja mali otvorené ústa, kričali, tváre od hnevu červené. Spomenul si, ako zapochyboval o tom, či je naozaj nutné, aby po večeroch tak veľa pracovala. Sonja sa rozohnila a vyčítala mu všetky noci, ktoré strávil prácou za posledné roky, a obvinila ho, že sa stará iba o svoje potreby.

Oni, čo sa dohodli, že sa pred deťmi nikdy nebudú hádať. To, že sa v zápale vyhrážal rozvodom, veci nijako neprospelo.

„Neviem, čo mám povedať. Toto tu, to je…“

„A tu je ešte jeden,“ prerušila ho triedna učiteľka.

Tentoraz obrázok predstavoval tapety pri Matildinej posteli a presne ako v skutočnosti boli jej plyšové hračky vyrovnané na vankúšoch na dolnom okraji výkresu. Na Fabiana mimovoľne zapôsobilo, aká je šikovná a pekne kreslí. Zároveň sa však snažil vstrebať to, čo stálo v bublinách na druhej strane steny. Tentoraz išlo o sex, a pokiaľ mohol vidieť, boli niektoré repliky bolestivo blízke pravde.

Chcelo sa mu zošuchnúť zo stoličky a zmiznúť.

„Samozrejme, že niečo je fantázia a preháňanie, to chápem aj ja. Ukazuje sa však, že táto téma presne vystihuje to, čo Matilda práve teraz robí. Myslela som si, že by bolo dobré, aby ste to vedeli. Ja ako rodič by som to chcela vedieť.“

„Samozrejme,“ Fabian sa usiloval zatajiť, ako sa mu mobil v ruke znova rozvibroval.

Keď Fabian vychádzal z Björngårdskej školy, zavolal Edelmanovi, ale ten mal obsadené. „Matilda, videla si, znova snežilo.“ Pozrel na školský dvor, ktorý ležal pod hrubou vrstvou nového snehu. „Fajn, nie? Zajtra môžete stavať snehuliakov.“

„Ech, zajtra to iste bude len pľačkanica,“ povzdychla si Matilda, kým schádzala po schodoch.

„Matilda, počkaj.“ Fabian sa za ňou ponáhľal. „Hádam ťa netrápi, že sa s mamou budeme rozvádzať?“

„Takže o tom ste hovorili.“

„Čože? Trápi ťa to?“

Matilda neodpovedala a rozbehla sa k autu, ktoré zaparkoval na druhej strane ulice.

Fabian držal kľúče od auta vo vzduchu, chcel mať kontakt s centrálnym odomykaním, aby sa Matilda mohla šuchnúť dovnútra a usadiť sa. Vlastne sa chcel ponáhľať za ňou a robiť jej spoločnosť, ale nevedel, čo by jej povedal. Mala pravdu. Ak budú takto pokračovať, je len otázkou času, kedy sa zlyhanie stane definitívnym faktom. On, čo sľúbil nielen Sonji, ale predovšetkým sám sebe, že nepôjde v stopách svojich rodičov. Nech by sa stalo čokoľvek. Nech by to mali akokoľvek ťažké. To nie je dôležité. Nič by ho nikdy neprinútilo k tomu, aby prestal bojovať a vzdal sa.

Teraz si nebol istý.

Napriek tomu, že vzduch z pneumatík vyfučal, Fabian pokračoval v jazde na ráfoch tak dlho, že pochyboval o tom, či sa kolesá budú dať opraviť. Povzdychol si, zastal uprostred školského dvora, vytiahol mobil a na rýchlej voľbe stlačil číslo Malin Rehnbergovej.

„Fabian, čo, dočerta, stváraš? Jediné, čo ťa momentálne zachránilo, je fakt, že som od teba šesťsto kilometrov.“

Najlepšie, čo mohol teraz urobiť, bolo mlčať a nechať ju dokončiť jej tirádu.

„Uvedomuješ si, že Herman šiel po mne ako prekliata pijavica len preto, lebo nedokážeš dvihnúť slúchadlo? Akoby som bola jeho sekretárka, či čo. Áno, viem, že to nikoho nezaujíma, ale som v Kodani na seminári, ktorý je fakt zaujímavý.“

„Okej, ale vieš, čo…“

„No postele sú tu totálne nahovno a okrem toho sa cítim ako nafúknuté spotené prasa.“

„Chápem, ale…“

„Kašlem na to, že mi zostávajú ešte dva mesiace, urobím niečo nezákonné, ak tí zasrani čoskoro nevyjdú von. Haló! Fabian? Si tam?“

„Povedal, o čo ide?“

„Nie, vlastne ani neviem. Zrejme to bolo veľmi dôležité. No mám nápad.“

„Okej.“

„Nabudúce, keď bude volať, tak mu to dvihni.“

Mobil klikol a Fabian mohol len súhlasiť. Zároveň dúfal, že jej tehotenstvo budú mať čoskoro za sebou. O pätnásť sekúnd došla SMS, v ktorej sa Malin ospravedlnila za svoj britký tón a sľúbila, že bude taká ako zvyčajne, len čo sa to „prekliate tehotenstvo“ skončí.

Fabian si sadol za volant a pozrel na Matildu v spätnom zrkadle.

„Čo povieš, zastavíme sa v Ciao Ciao a kúpime pizzu?“

Matilda mykla plecami, ale zbadal, ako sa na chvíľu rozžiarila, aj keď robila všetko pre to, aby to nedala najavo. Naštartoval, odbočil na Maria Prästgårdsgatan a zároveň sa pokúšal znova dovolať Edelmanovi.

„Ahoj, Herman, videl som, že si mi volal.“

„Zrejme vďačím Malin za to, že voláš.“

„Mal som stretnutie s triednou učiteľkou a až teraz som…“

„Hej, hej, určite to šlo dobre. Dôvod, prečo ti volám. Povolali si ma na tajnú políciu na dnes večer na ôsmu. Bol by som rád, keby si išiel so mnou.“

„Dnes večer? Prepáč, ale som sám s deťmi. Prečo je také dôležité, aby som práve ja…?“

„Si to ty alebo ja, kto drží kormidlo?“

„Tak som to…“

„Počúvaj. Persson a Päivinen práve narazili na stopu v prípade Adama Fischera. A Höglund a Carlénová majú plné ruky práce s mapovaním pohybu Diega Arcasa. Jediní, ktorí majú momentálne prázdny stôl, si ty a Rehnbergová. A pokiaľ viem, Rehnbergová je v Kodani.“

„Okej, ale môžeš mi povedať, čo sa stalo?“

„Predpokladám, že nás o tom poinformujú. Uvidíme sa o piatej. Maj sa.“

Fabian si vybral z uší headset a zabočil na Nytorgsgatan. Bolo to už dávno, čo sa jeho cesty skrížili s tajnou políciou. No nikdy ho nepovolali na stretnutie mimo pracovného času, čo sa dalo vysvetliť tým, že bol v potravinovom reťazci príliš nízko. Herman Edelman však nikdy nevynechal príležitosť zdôrazniť, že ak chce človek prežiť stretnutie s nimi, musí vždy sedieť chrbtom k stene.

A tentoraz chcel mať so sebou Fabiana.

„Nie, to nejde, Fabian. Ľutujem. Musíš si to zariadiť inak.“

„Čože, zariadiť inak? Ako to myslíš?“ rozčuľoval sa Fabian a hľadel na snehom pokryté hrebene striech, až kým nezačul, ako si Sonja znova potiahla z cigarety vyvolávajúcej rakovinu a dym vyfúkla jedným výdychom. Príznak toho, že mala naozaj zlú náladu.

„Neviem. Improvizuj. Nemám čas sa s tebou teraz vybavovať.“

„No tak, počkaj,“ Fabian videl v odraze okna, ako Matilda sedí v kuchyni a počúva ich. Vzal diaľkové ovládanie, zapol televízor a pridal zvuk.

Osem dní po tom, ako populárny Adam Fischer bez stopy zmizol, prišla polícia s tým, že ide o únos…

„Sonja, o tom som nerozhodol ja. Naozaj nemám na výber.“

„A ty si myslíš, že ja mám?“

S nami v štúdiu je profesor kriminalistiky Gerhard Ringe…

„Mám odhodiť štetce a povedať Ewe, sorry, výstava nebude?“

„Nie. Ale…“

„Tak vidíš.“

„Upokoj sa, prosím.“

Čo spôsobilo, že polícia vypustila takúto informáciu, a prečo sme doposiaľ nič nepočuli o výkupnom?

Koniec ukážky