Veronika Homolová Tóthová

MAMA MILOVALA GABČÍKA

Text © 2018 by Veronika Homolová Tóthová

Jacket design © 2018 by Barbara Baloghová

Jacket photo © 2018 by Vojenský ústřední archiv – Vojenský historický archiv Praha, sbírka fotoarchiv, fotoalba z vyšetřování atentátu proti R. Heydrichovi (portrét J. Gabčíka, miesto atentátu),

archív Aleny Voštovej (portrét A. Malinovej),

archív Jaroslava Čvančaru (V army),

archív Veroniky Homolovej Tóthovej (portrét V. Homolovej Tóthovej)

Photo © 2018 by Veronika Homolová Tóthová, Jaroslav Čvančara

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6493-9

Mama milovala Gabčíka
(a ešte Alenku a Československo)

Toto je príbeh, v ktorom sa stretli tri osudy – osud Jozefa Gabčíka, vojaka, ktorý spolu s Janom Kubišom vykonal atentát na zastupujúceho ríšskeho protektora Reinharda Heydricha; Anny Malinovej, mladej vdovy, ktorá Gabčíka milovala, ukrývala ho a nezlomilo ju ani gestapo; a jej dcéry Alenky (*1939). V čase, keď jej mama pomáhala parašutistom, mala tri roky. Prišla nielen o mamu, ale na dlhé roky aj o svoju identitu. Väznili ju v internačnom tábore, kde nacisti umiestňovali deti takzvaných nepriateľov ríše.

Ich osud ovplyvnil aj životy nás všetkých. Vďaka Gabčíkovej a Kubišovej odvahe a statočnosti stoviek obyčajných ľudí, sa po vojne obnovili pôvodné hranice Československa (bez Podkarpatskej Rusi). Po atentáte totiž Veľká Británia a Francúzsko odvolali svoj podpis pod mníchovskou dohodou, po ktorej Košice, Rožňava, Rimavská Sobota, Lučenec, Levice, Vráble, Galanta, Senec a desiatky okolitých dedín pripadli Maďarsku. Nebyť atentátu na Heydricha, možno by sa tieto územia spolu so Sudetami nikdy Československu nevrátili.

Gabčík a Kubiš vykonali čin, o ktorom sa dnes píše v učebniciach pre špeciálne jednotky. O Anne Malinovej sa v žiadnej z nich nedočítate. Pritom bola pre Gabčíka veľmi dôležitá. Dôveroval jej. Práve u nej sa ukrýval štyri dni po atentáte, keď hrozili gestapácke razie.

Ako vdova sa sama starala o malú dcéru, keď do jej života vstúpil Gabčík. Pomáhala mu. Vedela, že riziko je veľké, ale tak ako väčšina členov odboja si ho nepripúšťala. Všetci dúfajú, že práve oni prežijú. Aj Gabčík dúfal. Aj Anna Malinová. Gabčík si nechal poslednú guľku pre seba, aby ho gestapo nedostalo živého a neprinútilo hovoriť. A prezradiť Annu. Malinová výsluchy vydržala. Neprezradila ani meno človeka, ktorý parašutistom nosil informácie o Heydrichovom programe priamo z hradu. Zatkli ju pár dní po poslednom boji parašutistov v krypte pravoslávneho Chrámu sv. Cyrila a Metoda na Resslovej ulici. Stačil kúsok šťastia a Anna by vojnu prežila. Žiaľ, nemala ho.

Anninu trojročnú dcérku Alenku zavrelo gestapo do lágra pre deti „nepriateľov ríše“.

Alenkin, Annin a Jozefov príbeh som napísala na základe zachovaných dokumentov, faktov uverejnených v knihách historikov aj bádateľov a na základe spomienok pani Aleny Voštovej. Údaje o Gabčíkovom pôsobení v armáde, silnom čechoslovakizme v jeho rodine, úteku, bojoch vo Francúzsku, výcviku v Anglicku, príprave atentátu, mená spolupracovníkov a priebeh posledného boja v krypte, sú historicky podložené.

Informácie o Anne Malinovej pochádzajú z dokumentov z Národného archívu v Prahe, z informácií od historikov z Pamätníka Terezín, Pamätníka Mauthausen a od jej dcéry. Samotný ľúbostný vzťah Gabčíka a Malinovej je však mojou predstavou. Nezachovalo sa o ňom totiž nič. Skutočnosť, že mali k sebe veľmi blízko, dokázalo vyšetrovanie gestapa. Fakt, že Gabčík dorazil do spoločného úkrytu v krypte kostola až po niekoľkých dňoch strávených u Anny podľa mňa dokazuje, že jej dôveroval a chránil ju.

Pani Alena mi porozprávala aj o sebe. O tom, ako dlho jej trvalo, kým opäť „našla“ svoju mamu. Aspoň spomienku na ňu. V kuchyni má zavesené dva obrázky. V jednom starom ráme je Annina fotografia. V druhom je zachovaná plátenná vreckovka, ktorú pre ňu v Terezíne mamička vyšila. Na pamiatku. Je na nej postava dievčatka, ako sa díva cez zamrežované okno. Dnes tvrdí, že sa na ňu za útrapy, ktorým ju v detstve vystavila, nehnevá. „Som na mamičku hrdá. Bola to veľmi dobrá a statočná žena.“

Cica

Zámok Jenerálka leto 1942

„Cica, cica, poď sem. Ci, ci, ci.“

Blonďavé dievčatko naťahuje ručičku k plotu. Za ním sedí mača. Už nie neohrabane roztomilé, s chĺpkami zježenými okolo hlávky a na chvostíku ako mačiatka mávajú. Ale ešte to nie je ani dospelá mačka.

Dievčatko šúcha prštekmi, akoby v nich držalo maškrtu. Zviera vie, že v tých malých nemotorných ručičkách nič nie je. Nepodíde k plotu. Pozná ho. Je za ním krásny zámoček, ale sála z neho chlad. Ani na myši tam mačka nechodí. A že ich v zámku majú! Dokonca sa ani nedá pohladkať. Teraz nie. Dobre vie, že stačí preliezť plot a dostane sa jej toľko pozornosti, koľko sa jej zažiada. Tí drobci sú vďační za akékoľvek rozptýlenie. A koľko ich tam je! Viac než túlavých mačiek. Radi ich hladkajú. Najprv sa z nich tešia, smejú sa, výskajú:

„Pozri, aké má krásne zelené oči! A ten fliačik na chrbátiku!“ Hladkajú mačky, cítia pod prstami mäkkú srsť a počúvajú ich upokojujúce pradenie. Deti sú chvíľu šťastné. A potom sa rozplačú. Akoby im to chvíľkové šťastie, prchavá spomienka na život, v ktorom im nik nezakazuje hladkať zvieratko, spôsobovalo bolesť. Mačky ujdú, deti zostanú. Stoja a po lícach im tečú slzy.

„Cica, cica,“ dievčatko trpezlivo láka mačku. Spoza rohu zrazu vyzrie vysoká žena v dlhej sukni, spod nej trčia naleštené čižmy. Blonďavé, takmer až biele vlasy má zapletené do vrkoča obtočeného okolo hlavy. Zdalo sa jej, že počuje hlasy. A naozaj. Pri plote je decko! Bez dozoru!

Rýchlo sa vráti do zámku a vbehne do izby.

„Ty!“ ukáže na dievča s tmavými vlnitými vlasmi. „Poď!“ prikazuje.

Žena kráča rýchlo. Dievča musí občas pobehnúť, aby jej stačilo. Idú na zadný dvor. Chodia sem na vychádzky a ranné cvičenie. Dozorkyňa sa zastaví a ukazuje k plotu.

„Okamžite ju odveď dnu! Aké má číslo?“ pýta sa prenikavým vysokým hlasom dozorkyňa.

„Neviem, fräulein,“ odpovie dievča.

„Zistím si to!“ vyštekne a ráznym krokom zamieri do kancelárie. Má tu nové dieťa a nevie jeho číslo! Chyba. Kto si nesplnil povinnosť? Ona isto nie!

Takmer dvanásťročná Eva, ktorá je tu na zámočku Jenerálka, kde sídli špeciálna väznica gestapa, už niekoľko týždňov, sa zadíva na dievčatko pri plote.

„Cica?“ povie maličká a otočí sa na Evu. Mačka je fuč. Aj to zviera vie, že od vysokej ženy s vrkočom je lepšie držať sa čo najďalej.

Pre nich budeš číslo, ale pre nás Cica, myslí si Eva.

Tak sa z trojročnej Alenky Malinovej stala takmer na tri roky Cica.

Staršie deti uväznené na zámočku svoje mená poznajú. Gestapo im však zakázalo používať priezviská. Sú deťmi nepriateľov ríše, sú hanbou a potupou. Majú zabudnúť na to, kto sú ich rodičia.

Zoznámili sa v električke?

Praha január 1942

Ak veríme takzvanej Pannwitzovej správe, čo je dokument o vyšetrovaní atentátu na zastupujúceho ríšskeho protektora Reinharda Heydricha, Jozef Gabčík a Anna Malinová sa zoznámili v električke. Mohlo to vyzerať aj takto.

Bolo slnečné popoludnie. Jasný mrazivý deň. Z úst okoloidúcich stúpa para, rovnako aj z kanálov a miesi sa s dymom z kachlí a piecok. Praha sa zohrieva, ako vie. V električke je príjemnejšie. Ľudia si teplo nadýchajú.

Anna Malinová sedí neďaleko nástupnej plošiny. Smeruje zo Smíchova, kde pracuje v závode na výrobu kartónov, na Pankrác. Tam býva v malom byte pavlačového domu.

Električka je plná. Ľudia sedia alebo stoja, občas na plošinku vyskočí nový cestujúci, aby na ďalšej zastávke vystúpil. Nikto sa o nikoho nestará. Už dva a pol roka žijú všetci v strehu a zároveň čo najnenápadnejšie. Počiatočný strach po vypuknutí vojny 1. septembra 1939 pominul. Poníženie po tom ako Hitler zabral Sudety a vytvoril Protektorát Čechy a Morava, pretrváva. Koľkí sa vtedy zastrájali, že to nie je protektorát, ale „pro tentokrát“ a dlho nevydrží?!

Veď, čo mali robiť? Vzbúriť sa? Našlo by sa ich dosť? Boli by ochotní vytrvať, ba aj zomrieť, keby to vyzeralo beznádejne? Vydržali by viac ako Nemci?

Žiť sa musí aj v takých časoch. Ale ľudia sú opatrnejší. Nikdy neviete, či ten pán, čo číta noviny, je dobrý Čech alebo dobrý gestapák.

Narodila sa 19. mája 1914 ako Anna Komárková.

„Dievča, čo len z teba vyrastie, keď si taká splašená?“ pýtala sa neraz mama.

„Nie som splašená, len chcem veľa stihnúť, maminka,“ odpovedala jej Anna.

Dievčina bola všade tam, kde sa niečo dialo. Keďže Stříbrné Hory, jej rodná dedinka, boli maličké, nič jej neušlo. Jej mama tušila, že ju doma neudrží. Už nedúfala, že sa dcéra raz vydá za jedného z miestnych mládencov. Tí Annu nezaujímali. Boli príliš prízemní, usadení, upracovaní, nerozhľadení, bez ideálov a snov. To posledné jej prekážalo najviac. Ideálov a snov mala Anna fúru. Nemala rada krivdu a nespravodlivosť. Po svojom boku si predstavovala muža, ktorého môže obdivovať – galantného, vyšportovaného vďaka cvičeniu v Sokole a s pevným charakterom. Muža, ktorý by vždy urobil a povedal to, čo je správne. Ale zároveň žil s vášňou.

V devätnástich rokoch zo Stříbrných Hor odišla. Zamestnala sa v Prahe ako slúžka. Podľa starých policajných záznamov pracovala v rodine Roberta Wolfa. Dievča z dediny, ktoré si pripadalo súce do sveta, si v Prahe uvedomilo, že o veľkom svete vlastne nič nevie. Už nebola doma, v známom prostredí, kde ju vnímali ako odvážnu, papuľnatú.

V Prahe skrotla. Pochopila, že chodí, hovorí a oblieka sa inak ako dievčatá z mesta. Snažila sa ich napodobňovať, ale nešlo jej to. Bolo to falošné, ťarbavé až smiešne, a tak od pretvárky upustila. Ostala Annou zo Stříbrných Hor.

Do električky, ktorou Anna Malinová cestuje domov, práve nastúpil nižší muž. Na jeho pohyboch vidieť, že dbá na kondíciu. Kým niektorých pasažierov počas jazdy hádže zo strany na stranu a musia sa poriadne držať, on hravo prenáša ťažisko a balansuje s eleganciou a istotou.

Meria len stošesťdesiatštyri centimetrov, ale vďaka charizme pôsobí vyššie. Má svetlohnedé vlasy, na slnku majú farbu medu, hnedé oči a v nich iskru. Objaví sa zakaždým, keď sa usmeje. A smeje sa často. Už to nie je chlapec, ale mladý muž. Má krátko pred tridsiatkou. Keby nebolo ustupujúcich vlasov nad čelom, hádali by ste mu menej. Najmä keď bol uvoľnený, smial sa a žartoval. Keď bol zadumaný a ustarostený, pôsobil staršie. Na fotografii, ktorú urobili Nemci po sedemhodinovom boji, vyzeral staro. Ani sa na seba neponášal. Zo všetkých siedmich parašutistov ho smrť zmenila najviac.

Ale to bude až o päť mesiacov. Teraz je január 1942. A Jozef prvýkrát zbadal Annu.

„Prepáčte mi moju trúfalosť, ale už vám niekto povedal, že ste krásna, keď sa usmievate?“

„Ale veď sa teraz neusmievam,“ zarazí sa Anna.

„To nie, ale ja si to predstavujem.“ Mladá žena sa nežne usmeje.

„Vedel som to,“ poteší sa sebavedomý, trocha drzý mladý muž.

Jozef sa s Annou mohol zoznámiť aj takto. Mal na to povahu aj šarm. Mohol s ňou flirtovať, lebo sa mu zapáčila v tej preplnenej električke.

Realita však bola zrejme iná. Zoznámenie v električke, o ktorom Anna vypovedala gestapu, bolo iba chytrým manévrom, aby nemusela povedať pravdu.

Vždy sa snaž urobiť, čo je správne

Poluvsie 1920

„Jožo! Jožo, veď prihraj!“ kričal naňho zavalitý Janko. Ale Jožko ho nevnímal. Kopal do lopty a obchádzal každého, kto sa mu postavil do cesty. Bol nižší ako väčšina chlapcov v jeho veku, zato rýchly a vrtký. V nových topánkach bol neporaziteľný. U nich na dedine v Poluvsí také nemal nik. Boli červené, kožené a siahali mu vyše členkov. Priniesol mu ich otec z Ameriky a on mal pocit, že sú zázračné.

„Gól!“ zakričali dievčence pri improvizovanom ihrisku na lúke medzi štrekou a domom Gabčíkovcov. Jožko mal to miesto rád. Buď tam hral s chlapcami futbal, alebo sedel v tráve a sledoval vlaky, čo svišťali do sveta. Otec mu často rozprával, ako to vyzerá v ďalekej Amerike a Argentíne. Vyslovoval ten názov mäkko, „Argenťína“. Jožkovi sa to páčilo. Znelo to cudzo a zároveň po slovensky.

„Jozef! Poď domov!“ začul otca. Bol to nízky, šľachovitý muž, zato silný a odhodlaný uživiť svoju rodinu. Manželku Máriu a ich štyri deti – Alexandra, Michala, Františku a najmladšieho Jozefa. Preto už niekoľkokrát vycestoval za prácou do baní. Ťažko bolo bez neho, ale museli vydržať. Mama im prízvukovala, že otec to má ešte ťažšie. V špine, horúčave, často v tme a pod neustálou hrozbou výbuchu tvrdo pracuje, kope uhlie, aby mali z čoho žiť. Aj dom postavili z tých ťažko nakopaných peňazí.

Otcovi stačilo raz zakričať. Starý Gabčík neoplýval trpezlivosťou a od detí vyžadoval absolútnu poslušnosť. Jozef nechal loptu tak a utekal domov.

„Tu som, otec, čo potrebujete?“ spýtal sa odo dverí.

Otec sedel na lavici pri stene. Nad ním visela asi najvzácnejšia vec, akú Gabčíkovci vlastnili, teda okrem domu a hospodárstva. Obraz za stopäťdesiat dolárov. Nebola to maľba, ale krasopisne napísané potvrdenie, že František Gabčík venoval v roku 1918 stopäťdesiat dolárov na Československú ligu, čo bol vtedy naozaj veľký peniaz, najmä pre robotníka v bani. Daroval ich, aby mohlo vzniknúť Československo. František Gabčík bol presvedčený a nadšený čechoslovakista. Jožko sa díval na ten dokument. Páčil sa mu. Bol na otca hrdý, že prispel k vzniku štátu. Ich štátu. Otec jeho pohľad zachytil a usmial sa.

„Synak, vždy sa usiluj urobiť, čo je správne. A keď po sebe zanecháš stopu, budeme na teba veľmi hrdí. Teraz poď, treba vykydať hnoj z maštale. Ale tie parádne topánky si prezuj, nech ti vydržia. Ja už do baní nepôjdem.“

Písal sa rok 1920. Otec František Gabčík sa definitívne vrátil z ďalekého sveta. Jeho najmladší syn Jozef mal vtedy osem rokov.

Odchod Jozefa do učenia

1927

„A neurob nám hanbu!“ vyprevádza otec Jozefa. „Pamätaj, že Česi a Moravania sú nám bratia. Máme spoločný štát. Posielame ťa nielen do školy, ale aj do sveta. Chlapovi len prospeje, keď vidí, ako sa žije inde. Možno ti to dá viac ako učenie. Ešte síce nie si muž,“ pozrel sa významne na syna, „máš pätnásť…“

„A pol,“ skočí mu do reči Jozef.

Prečo sa mladí tak strašne ponáhľajú dospieť? Gabčík mal vtedy za sebou takmer polovicu života. Kto by to bol len tušil!

„Máš pätnásť,“ zopakoval otec dôrazne, „si ešte sopliak. Zatiaľ o živote nič nevieš, aj keď si myslíš opak. Ale viem, že sa nám vrátiš iný. Dúfam, že rozumnejší a hrdý na to, že si Čechoslovák. Že to pyšne priznáš a nebudeš sa pred nikým skrývať či klaňať sa až po zem.“

Jozef odišiel do mestečka Kovářov. V tom období dostávali slovenské deti štipendiá na rôzne školy v Čechách, aby získali dobré vzdelanie a zmiernil sa rozdiel vo vzdelanosti medzi západom a východom. Jozef sa tam mal vyučiť za kováča. Otcovi sa na hospodárstve zíde, aj ostatní gazdovia ho radi zamestnajú.

Annina Kniha života

1927

Anna utekala zo školy rovno domov. Inokedy by sa zdržala s kamarátkami, lebo vedela, že nech príde domov kedykoľvek, hneď jej prischne robota.

Keď tam dorazila, mamky nikde. Asi išla pomôcť susedom na pole. Teraz v septembri bolo všade roboty nad hlavu.

Umyla si v lavóre ruky, osušila plátenným uteráčikom a sadla si za stôl. Knihy ležali na lavici stiahnuté remeňom. Tašku Anna nemala. Ani tú najlacnejšiu si nemohli dovoliť. Remeňom zviazala dve knihy, ale aj päť. Viac nemali – slovenčina, čítanka, počty, náboženstvo a vlastiveda. Ostatné predmety sa učili bez kníh, pán učiteľ im diktovali poznámky. Pán učiteľ boli veľmi vážený muž, Anna mala školu rada aj vďaka nemu. Dnes ju obzvlášť potešili. Darovali jej krásny zošit. Nemusí doň písať na vyučovaní, ale môže si viesť denník.

Vstala od stola, pristúpila ku kredencu a vybrala z neho fľaštičku s atramentom a jednoduché drevené pero s hrotom. Namočila ho do atramentu a začala písať. Počula, ako pero škriabe po papieri. Ani nedýchala.

Na prvú stranu napísala:

Túto knihu života som si založila r. 1927, keď som začala chodiť do IV. triedy obec. školy v Stříbrných Horách. Zapíšem si do nej všetko, čo je mi milé a čo sa vzťahuje k mojej radostnej mladosti.

Anna Komárková

Jeden zo zápiskov z Anninej Knihy života

Na ďalšej strane opísala svoje rodisko, Stříbrné Hory, a nalepila pohľadnicu, ktorá zachytáva dedinu. Bola na nej aj najkrajšia stavba v celom okolí – Nalžovský zámok. Bol známy aj ako zámok grófa Taffeho – dvojnásobného predsedu vlády Predlitavska, čiže rakúskej časti rakúsko-uhorskej monarchie po rakúsko-maďarskom vyrovnaní v roku 1867.

Pamätníček bol pre Annu dôležitý. Bolo to jej útočisko. Iné súkromie nemala. Domček, ktorý s rodičmi obývali, bol maličký, všetci spali v jednej izbe aj s Anninou sestrou Josefou. A ešte o jednej veci písala Anna v pamätníčku. O Československu. Dvadsiaty ôsmy október bol pre ňu Dňom slobody.

Koniec ukážky