Text © 2018 by Magdaléna Cisárová

Cover design © 2018 by Vladimíra Rozložníková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5959-1

1

Zdena sa zobudila uprostred noci na dotieravo ostrý zvuk, vystrašene pozrela na budík s obavou, že je čas vstávať do práce. Bolo však iba pol dvanástej a plechový budík s čiernymi číslicami mal predsa celkom iný zvuk, nepískala ani neďaleká električka, preto neochotne vstala. Vošla do kuchyne, kde na plynovom sporáku netrpezlivo hvízdal kovový hrniec s prskajúcou píšťalkou. S nevôľou prudko odložila kanvicu s vodou z plameňa.

Keď sa zbavila prenikavého hvízdania, až nenávistne drgla do Kláry, aby ju prebudila. Klára s námahou zdvihla hlavu, pootvorila oči, spomaleným pohybom sa neobratne ovinula okolo Zdeninho brucha a skúšala sa postaviť na nohy.

„Poď, dcéra moja, už ideme k pánubohu,“ nezrozumiteľne zašomrala a neznesiteľne smrdela. Vždy jej uniklo trochu moču, keď si riadne uhla, takže smrdela aj tapacírovaná stolička pri kuchynskej linke, ktorá sotva mohla za Klárin alkohol a za jej páchnuce šťanky.

Zdena už do rána nezaspala a Kláre ani nevymenila ušpinenú dolnú časť pyžama, iba jej mokrou vreckovkou utrela uslintané ústa.

2

Svetelné lúče dopadali na parapetnú dosku každé ráno ináč, azda na znak neustávajúcej zmeny života v čase i priestore, točili sa, kmitali, skackali sem a tam podľa toho, kam dopadli a od čoho sa odrazili.

Klára často pila a často sa pozerala z okna starého domu. Slnko akoby si vo svojej slnečnej práci ani na okamih neoddýchlo, no ona bude musieť, cítila sa zničená a chorá, zažila toľko planých sľubov a hnusných podrazov, až sa jej zdalo, že má sto rokov a jej čas sa nikdy nezastaví. Už pred obedom ju boleli žilnaté nohy i ruky, pri srdci ju pichalo, nemohla sa zhlboka nadýchnuť. Sedela na stoličke ako kŕmna hus, nevládala ani zagágať a chcelo sa jej revať.

Neprekypovala múdrosťou a bolo jej to jedno, nepremýšľala nad tým, koľko nepekných okolností a príkoria jej vniklo do duše ani aké to malo dôsledky, trápilo ju, že všetko v živote urobila zle.

A bolo toho dosť.

Život si pokazila hneď na začiatku, nevydala sa za Ivana, slušného chlapa, po ňom prišiel takisto slušný, ale ťažko chorý Peter, nebol na zahodenie, pekne zarobil, bol k nej dobrý, lenže zomrel dva roky po svadbe. Spustnutý prízemný dom s deravou strechou a miniatúrnym dvorom na kraji

Hlohovca blízko Váhu na ňu s láskou prepísal, lebo nemal inú rodinu. Nevládal strechu opraviť, bol slabý a dengľavý, preto celé dni, aj v nočných službách, vysedával na vrátnici v Drôtovni.

Oveľa neskôr prišiel pekný hlúpy Mišo, ktorého vyhodila z domu, lebo prestal robiť, len sa povaľoval, snoril v poloprázdnej chladničke, míňal elektrinu a vypaľoval obrazovku jej televízora.

Po ňom stretla rozvedeného Jana s čiernymi uhrančivými očami, toho si však k sebe po zlých skúsenostiach nenasťahovala.

A potom ich prestala rátať.

Keď zistila, že má tridsaťpäť a je tehotná?

„Čo budem robiť, panebože,“ plakala ráno nad vedrom v kuchyni so skackajúcim žalúdkom v rukách, rastúce brucho ju prenasledovalo vo dne v noci. Nechcela ísť na potrat, do duše zabetónované svedomie jej to nedovolilo, bála sa urobiť niečo také strašné a definitívne.

„Je to krásne dievčatko, mamička,“ usmial sa pôrodník a myslel to vážne.

So strachom nakukla do perinky novorodenca s bielou šnúrkou a kartičkou s menom na pästičke. Až keď uvidela, že drobné stvorenie s tenkými dlhými prstíkmi nemá ryšavé vlasy ani okrúhlu pehavú tvár, zhlboka si vydýchla. „Ryšavý kocúr na predaj“, ako prezývali tučného červenovlasého Alojza, istotne nesplodil jej pekné modrooké dieťa.

Klára nevedela, s kým otehotnela. Do žiadostivej vagíny si pustila aj chlapov, ktorých náhodne stretla pri poháriku. Nebola vyslovená štetka, no nemala k tomu ďaleko. Od chlapa si zobrala peniaze, pokladala ich za zaslúženú odmenu, lebo nadržancovi držala, koľko potreboval.

Zdenka bola ako vtáčatko v dlani. Milá, krásna a okatá, veselé slniečko, čo vypadlo z lona nesprávnej matke, lebo Klára sa z nej netešila.

Vtedy sa už nevedela tešiť z ničoho.

Dievčatko s tyrkysovými očami, pomýlené maminou neláskou, sa pomočovalo až do prvej triedy, za mokrú plachtu na igelite vždy dostalo výprask: „Zapamätaj si, že toto sa v slušných rodinách nerobí!“

Nezapamätala si to a ďalšiu noc sa pocikala znova, no na to, keď sa v noci bála a ona ju poslala späť do prázdnej izby nekonečnou chodbou, sa zabudnúť nedalo.

„Mami, mami, bojím sa!“ kričala a objímala matkine nohy. „V mojej izbe je väčšia tma ako v tvojej, poď sa pozrieť, maminka, poď!“ žobronila, bola presvedčená, že do jej izby sa nasťahovali najtmavšie tmy sveta.

V noci plakávala, zlé tmy ju ľakali, a znovu utekala ku Kláre.

„Poď sem a nevyvádzaj,“ namiesto bozku na čelo jej dala diazepam na zahnanie úzkosti. Po čase si po tabletku v šuplíku stola už chodievala sama.

„Mama mi nedovolí, aby som spala s ňou, musím vydržať,“ povzbudzovalo sa sedemročné dieťa, no prenasledovali ju strašidelné sny, ostré meče s ligotavými čepeľami obsekávali jej posteľ a občas jej zaťali do ruky alebo do nohy, darmo sa pred nimi snažila skryť.

Možno jej Klára nechcela až tak veľmi ubližovať. Dôverne poznala skutočné tváre aj výčiny psychických oblbovákov. Tak aké výčitky? Nevidela v tom nič zlé.

Klára, decko bez domova, si nemohla dovoliť hrať sa na niečo, ba ani na nič. Zo začiatku bola trpezlivá a zdržanlivá, poslušná a prispôsobivá, čakala na zázrak. Neskôr sa z nej stala hlupaňa, čo nemá odhad.

A oveľa neskôr? Skúste jej niečo vyčítať.

3

Šimon Jančo nebol lenivý chlap, no v toto augustové ráno sa mu nechcelo vstávať, včera v práci to prehnal s alkoholom a domov sa vrátil až po polnoci. Mladému kolegovi sa narodil prvý syn, Šimon pripíjal na jeho zdravie, aj mu falošne, ale o to úprimnejšie zaspieval. Veď na prvého syna sa patrí. Opito pripíjal aj na vlastného syna, ktorého sa mu nepodarilo splodiť, hoci sa činil ostošesť. Prestal niečo po päťdesiatke, lebo manželka už bola zodratá od jeho usilovného vtáka a aj Šimon pochopil, že to nemá zmysel.

Niežeby pil nadmieru, to len podľa uštipačnej ženy neodvratne klesal na alkoholické dno. Nevšímal si jej reči, poriadny chlap si predsa vypije, ak nechce pred kamarátmi vyzerať ako somár, a nemal ani výčitky svedomia, iba ho štvalo, že sa dal opäť vyprovokovať, keď mudroval o kvalite vína.

„Len si vypi,“ podpichoval ho Štefan, zabával sa na tom, ako Šimon znalecky prevaľuje víno v ústach, taký ožratý, že už ani nešípil, čo pije.

„Tak sa neser a teda nalej,“ Šimon zdvihol prázdny dvojdecový pohár od horčice.

Ťažko pracujúci chlapi popíjali pri každej príležitosti, až sa zdalo, že si dôvody na pijanské akcie doslova vymýšľajú. Vypili zopár fliaš kvalitného vína od hrdého otca, v zálohe mali aj desaťlitrovú bandasku kyslastého druháka z Modry. Zakalené víno im uvoľnilo hlavy a ústa, po debate o ženách a dobrom sexe sa obuli do neschopných šéfov a nadutej inteligencie, čo strká múdre nosy do ich robotníckeho života.

„Čo hovoríte na toho krivého?“ obtrel si hubu o krivé a tenučké nohy často maródujúceho podnikového normovača najvýpravnejší Štefan. „Keď sa tu ešte raz zjaví s tým noteskom v ruke, tak sa nezdržím.“

Dvojmetrový chlapisko Štefan mal čo robiť, aby nezdrapil cintľavého normovača a nevyhodil ho von z rozdeľovne. Ten nepodarok mu azda aj štvrť hodiny uprene zízal na prsty rozrábajúce sviňu, obchádzal okolo neho ticho ako eštebácky fízel a všetko si podrobne zapisoval.

„Ak nám znovu pritvrdí normy, prisámbohu, že mu jednu vrazím.“

Chlapi prikyvovali, po nepočítaných pohároch vína boli aj oni presvedčení, že nielen neduživý normovač, ale aj tí hore sú hlupáci a v dobre platených funkciách sú iba preto, aby robotníckej triede znepríjemňovali život.

„Aj môj brat je jedným z nich,“ ozval sa Šimon, podriemkavajúci v rohu studenej rozdeľovne. „Aj ten ma celý život nasiera, čo nasiera, serie ma!“ snažil sa získať pozornosť rozpitých chlapov. „A… a je najpremúdrenejší,“ pri ťažko vysloviteľnom slove sa mu našťastie zasekol jazyk. Chlapi mali jeho hromženia na brata plné zuby, boli radi, že Šimon znovu upadol do driemot, no len čo začul slovo politika, doširoka otvoril oči.

Podgurážení zamestnanci bitúnka ovládali politickú hantírku a notoricky dokazovali, že v ošemetnej záľube ich nič nezaskočí. Odvážni porážači jatočných zvierat by sa bez obáv z neúspechu postavili aj na čelo štátu a odhodlane viedli občanov k spokojnému socialistickému životu.

Politicky prajné obdobie v šesťdesiatych rokoch bolo oduševnené a nielen im sa páčila novonastúpená politická cesta s ľudskou tvárou, veď dovtedy s nedobrovoľne sklopenými ušami vykrikovali najúdernejšie heslo komunizmu:

„So Sovietskym zväzom na večné časy a nikdy inak.“

Politicky podkutý, no psychicky nekomplikovaný Šimon so záujmom čítal komunistické denníky Pravda a Rudé právo a z nich vedel, že o všetko nové a progresívne v štáte s prísľubom krajšieho života do budúcnosti sa pričinil jeho hlboko obdivovaný Alexander Dubček.

„To je on, to je on, môjho srdca šampión!“ vykrikoval oduševnene, keď sa dlhšie zdržal pri sude vína v pivnici pod domom.

Ale aj keď vytriezvel, myslel to maximálne vážne.

„Konečne správny chlap na správnom mieste!“ hrdo sa buchol po hrudi.

Hlavného predstaviteľa reformného komunistického krídla si idealizoval, bol presvedčený, že Dubček sa postaral o zníženie politického napätia v štáte, vďaka nemu mohli chlapi z bitúnka šťavnatejšie hrešiť a nadávať na politický režim a mali v riti, či minulý, súčasný, alebo budúci, dôležité bolo, že sa pritom nemuseli obzerať za chrbát ako takí ustráchaní trtkovia.

Za Dubčeka by dal Šimon aj hlavu na klát.

Keď sa dočítal, že sa vyučil za strojného zámočníka v Škodových závodoch v Dubnici nad Váhom a z dubnickej zbrojovky sa vyšvihol až na post prvého tajomníka ústredného výboru, okamžite bol jeho človekom.

A nech si jeho apolitická žena nadáva, koľko chce. Skoro ju porazilo, keď ho farebného, zarámovaného a usmiateho, s rozmermi šesťdesiatkrát deväťdesiat centimetrov zavesil na stenu hneď vedľa televízora, aby naňho dobre videl.

Šimon sa neochotne popreťahoval v posteli. Pobolievala ho pravá ruka. Nekonečné hodiny v nej drží ťažkú mäsiarsku sekeru a do zhlúpnutia, teda do konca pracovného času seká hrubé býčie a kravské kosti.

Pred ženou nikdy nefrflal, ale aj dnes ráno si všimol, že hádam už tri mesiace nevymenila posteľnú bielizeň, že na nočnom stolíku je hrubá vrstvu prachu a pondusové hodiny po jeho uhundranom starom otcovi sú už pol roka nenatiahnuté.

„Čo to mám za ňu robiť ja?“

Pohŕdal ňou, zmľandravela mu v duši, stratil záľubu v nej i túžbu, prežitými rokmi sa mu sprotivila svojou panovačnosťou, aj s kopou špinavých tanierov, ktoré nechávala po večeri v plechovom lavóre. Nemusela byť ani múdra, ani krásna, veď taká by o neho ani nezakopla, ale chcel žiť v čistom dome a s čistotnou ženou, i keď bez detí.

Zababrané taniere a hrnce, to bol jeho ranný pohľad, keď vošiel do kuchyne, rýchlo obišiel ich páchnuce bruchá a zapol rádio položené na starej calexke, čo sa s hrkotom samočinne vypínala a zapínala každé tri hodiny. Mechanicky stlačil gombík na rádiu, ale už pri prvých slovách z reproduktora ním tak heglo, že si musel sadnúť.

Nervózny a dôrazný mužský hlas oznamoval, že v noci invázne vojská Varšavskej zmluvy prekročili československé hranice.

Šimon sprvu nechápal, o čo ide.

Nebol mu jasný ani výraz invázne, význam toho slova nepoznal, iba intuitívne vytušil, že to bude niečo zlé. Najprv si myslel, že dobre nepočul, že sa ešte neprebudil a vystresovaný hlas komentátora je halucinačným dozvukom včerajšej politickej debaty. Pochybnosti trvali len zopár sekúnd, lebo s uchom priloženým k rádioprijímaču porozumel zdrvujúcim slovám, ktoré neboli fantazmagóriou ani rannou halucináciou.

„O dvadsiatej tretej hodine vojská Varšavskej zmluvy vstúpili na územie Československa,“ Šimon zdrevenel, „a okolo druhej hodiny rannej pristálo na Ruzyňskom letisku v Prahe dopravné lietadlo Antonov dvanásť aj s výsadkom…“

Šimon počúval, pritom zmätene pobehoval okolo rádia, ktoré opakovalo to isté: Vážení občania, vyzývame vás, aby ste zachovali pokoj a zabezpečili bežný chod života a práce.

„Doboha, doboha, kurvy špinavé!“ zahrešil, prepol na pražskú rozhlasovú stanicu a celý deň sa nevyzliekol z pyžama, neumyl si zuby a nenapil sa ani vody, iba civel na rádio a prepínal české rozhlasové stanice, lebo Čechom to odjakživa myslelo lepšie ako Slovákom.

V ohúrenej hlave si spájal súvislosti a dumal, prečo sa to vlastne stalo. Od silného zľaknutia sa síce nenapil vody, ale s postupujúcim dňom behal od rádia čoraz rýchlejšie po vydratých schodoch do malej pivničky pod domom po vlastné víno, ktoré sa mu podvečer už nezdalo stuchnuté a nepáchlo po hanšlogu.

Vzhľadom na zložitú situáciu v štáte odmietol jesť a nešiel ani do roboty.

„Zabezpečte bežný chod života a práce,“ opovržlivo opakoval slová z rádia. „Na tie komunistické svine robiť nebudem, zabudnite!“ Nemyslel konkrétne osoby, ale ešte dodal: „Nie som idiot!“

Žundral si nie veľmi nahlas a odvážne, no aj tak sa na chvíľu cítil ako štátny hrdina, ťažko prežíval novú situáciu, najmä keď si uvedomil, že sa veľmi-preveľmi mýlil a že celý svet je beznádejne skurvený. Neskôr v príjemnom alkoholovom opojení počúval opakované rozhlasové výzvy, a keby bol čo len tušil, že tí smradi zostanú v krajine vyše dvadsať rokov, bol by sa zoťal do bezvedomia.

4

Politicky nezorientovanej Zdene Kleinovej bolo jedno, či jej nad hlavou preleteli akési okupantské lietadlá, na vlastné uši ich aj tak nepočula, hoci bývala na najvyššom poschodí deväťposchodového paneláka hneď na začiatku nového bratislavského sídliska, nezaujímalo ju ani to, že hranice prekročili stovky zelených tankov spojeneckých armád. Skutočný tank nikdy nevidela a bezpečnostná situácia v štáte bola pre ňu neznámym aj nepodstatným pojmom.

Mala celkom iné starosti.

Konečne odišla od Kláry, čo považovala za osobné víťazstvo, na ktoré sa dlho pripravovala, zbierala odvahu či staromódne čakala, až dosiahne plnoletosť, a o necelý mesiac nato sa nasťahovala do piadiizbičky v robotníckej ubytovni Chemických závodov Juraja Dimitrova.

Závažným rozhodnutím odísť z domu nedosiahla nič, čo by jej rozveselilo život, v ubytovni sa tlačilo azda sto robotníckych kádrov, poväčšine z východného Slovenska.

Život v Bratislave ich lákal, aj oni potrebovali utiecť od rodičov, od nekonečnej roboty okolo rodných domov, humien a záhumienkov, od rýľov a motýk, prísnych tatkov a malých životných nárokov. Chceli nakuknúť do života mestských ľudí, na rohu ulice si kúpiť zmrzlinu, tešiť sa zo splachovacích záchodov na šnúrku, ale bývali tam aj takí, ktorým boli novoty ukradnuté a postarali sa o to, že vchod do paneláka štipľavo páchol Zdene tak dôverne známym čpavkom. Podnapití chlapi sa nestihli vyviezť do miniatúrnych bytov na poschodiach a plné mechúry s úľavou vyprázdňovali v tmavej chodbičke za výťahovou šachtou, zrejme zabudli, že priestor za výťahom nie je drevená latrína na ich dedinskom dvore. A potom zo suterénu vylietali zelenožlté mäsiarky, neúnavne obletovali preplnené smetiaky so šupkami z cibule a cesnaku, s plastovými nádobkami z parížskych, vlašských, pochúťkových, feferónových šalátov a tresky, údenáčov a kyslých rýb.

A slušní obyvatelia sa sťažovali.

Zdena vošla do bytovky, dvoma prstami si stískala nos. Vstup do zapáchajúceho paneláka mala nacvičený. Skôr než vhupla do výťahu, prevesila si kabelku cez krk, zadržala dych a pravou voľnou rukou stlačila gombík, nedýchala až do deviateho poschodia, kde bez vzduchu v tele vyletela z kabínky.

Nezapodievala sa pachom, neriešila muchy ani nepravidelné vynášanie odpadkov či pravidelne pokazené výťahy, bola vďačná za rozheganú preglejkovú posteľ s vyležaným matracom.

Zdena nebola robotníčka.

Do ubytovne ju protekčne dostala teta Eva zo vzdialenej rodiny, ktorá celý život pracovala na odbyte v Západoslovenských uhoľných skladoch, na čom si patrične zakladala. Pracovný pomer zamestnanca sa totiž zapisoval do občianskeho preukazu, a keď sa občan preukázal občianskym iba s jedným dlhotrvajúcim zamestnaneckým pomerom? Bol víťaz, ba kráľ, až budovateľ! Oddaný hodnotám socializmu, pretože viaceré zamestnanecké zmeny zapísané v občianke navždy zaradili občana medzi nezodpovedných fluktuantov.

Eva bola odovzdaná svojej práci, vykonávala ju statočne a zodpovedne. Vypisovanie výdajok cez tri kopiráky bolo to, na čo mala, a iba občas sa hnevala, že od indigového papiera, ktorý púšťal farbu, jej očerneli tri prsty na pravej ruke. Nepekne sčerneté prsty neutajila, ale vôbec jej neprekážali v kontaktoch na všetkých čertov a diablov, ktorí jej vybavili, čo jej na očiach videli. Počas studených zím potreboval kúriť každý a kvalitné brikety sa nedali len tak ľahko zohnať.