Text © 2018 by Mária Bejdová

Cover design © 2018 by Dávid Popovič

Slovak edition © 2018 by IKAR

ISBN 978-80-551-6478-6

„Z času na čas sa človek potkne o pravdu,

ale najčastejšie vstane a ide ďalej.“

WINSTON CHURCHILL

1 )

Hoci už bol neskorý december a mráz vedel poriadne vyštípať líca, úzke uličky mesta lemovali len špinavé zvyšky snehu. Ivan sa rýchlym krokom ponáhľal pomedzi blikajúce výklady, no svojím zamysleným pohľadom ich neevidoval. Okolitý vianočný zhon si nevšímal – načo aj, darčeky nekupoval, nemal komu. Navyše, teraz mal hlavu plnú novembrových udalostí a neúspechu svojich kandidátov vo voľbách do VÚC.

Zahol za roh a na Laurinskej vošiel do malej kaviarničky, kde ako jediní v meste podávali raňajky už od siedmej. Pohľadom skontroloval, či je jeho obľúbené miesto pri krbe voľné, a pri barovom pulte, kde z reproduktora Mariah Carey vrieskala All I want for Christmas, si vyberal z rannej tlače.

Sadol si a znechutene si naprával sveter. Ten nový rolák si nemal kupovať, odieral ho na krku a on nemal rád pocit, keď ho niečo zväzuje a on nemôže slobodne dýchať. To, že sa mu doň už pomaly nezmestí ani jeho zväčšujúce sa brucho, si nevšímal a objednal si veľké kapučíno a štyri lekvárové šišky. Hádzal ich do seba rýchlosťou blesku, hoci sa nikam neponáhľal. Uvažoval, čo bude ďalej.

Nikto z jeho siedmich kandidátov, pre ktorých pripravoval kampaň, neuspel. Narýchlo zostavená platforma Nová Bratislava teraz hibernovala v nie dobrom stave a súrne potrebovala oživiť. Ale ako? Budúci rok sú voľby do mestského zastupiteľstva, lenže z jeho siedmich statočných nebol použiteľný takmer nikto… Sám to veľmi dobre vedel, zopár prehratých aj úspešných volebných rokov a nespočetné množstvo príbehov kandidátov už mal za sebou. Nikdy sa však nevzdával. Krok za krokom, krok za krokom… Hovoril si zakaždým a vždy ho to niekam doviedlo. Lenže doterajšia ponuka, s ktorou jeho kandidáti vystúpili pred verejnosť, hlásajúca „odbornosť a nie politikárčenie“ im už nebude stačiť. Dnes už nestačí byť len nezávislý a rešpektovať pravidlá v tíme. Potrebujú aj silného ťahúňa. Potrebujú lídra.

„Ivan, kedy už prestaneš žrať šišky na raňajky, veď ťa klepne v štyridsiatke,“ náhle si k nemu prisadol Krto.

„A ty sa bojíš, že už nebudeš mať od koho ťahať rozumy, však?“ reagoval Ivan s ironickým úsmevom. Zobral zo stola prvé z novín a naširoko ich roztvoril. Kultúrne podujatia, vlámačky, miestna futbalová liga, jednoducho, samá vata. Kde sú tie časy, keď seriózna tlač za niečo stála.

„Bojím sa tak akurát toho, že sa moja politická budúcnosť skončí skôr, ako sa vôbec začne,“ vzdychol si Krto a prehrabol sa v krátkych riedkych vlasoch. Okuliare si prisunul vyššie ku koreňu nosa a z kopy novín vzal ďalší denník.

„Píšu niečo k veci?“

Ivan znechutene odložil noviny a zobral do ruky ešte miestny plátok, len aby ho narýchlo, bez rozmýšľania prelistoval. „Keď budeš ďalej nosiť tieto kockované bavlnené košele, tak si frajerku nikdy nenájdeš,“ snažil sa zmeniť tému, no vtom ustrnul a ako obarený hľadel do novín.

„Čo je?“ všimol si to Krto a nevdojak si začal poťahovať staré béžové menčestráky nižšie k členkom.

„Pozri sa na toto,“ ukázal Ivan na krátky článok na prvej strane.

Peter Podracký opúšťa Kresťanských demokratov

Poslanec za stranu Kresťanskí demokrati Slovenska Peter Podracký ohlásil svoj odchod. Vyjadril sa, že odklon strany od pôvodných hodnôt ďalej nemôže rešpektovať. Jeho názorové nezhody s predsedom strany Richardom Konôpkom sú však dlhodobo verejne známe. Podracký bol predstaviteľom novej vlny v KDS, ktorá sa chcela svojím moderným prístupom priblížiť k mladšiemu a progresívnejšiemu voličovi, čo sa v starších štruktúrach strany nestretlo s pochopením. Teraz sa špekuluje o jeho prípadnej kandidatúre na post primátora v budúcoročných voľbách.

Krto zdvihol oči od článku a spýtavo sa zahľadel na Ivana. Nebol práve najbystrejší, takto narýchlo si nevedel pospájať súvislosti. Ivan náhlivo prechádzal prstom po telefónnom zozname vo svojom mobile a hľadal, či v ňom stále má číslo na Podrackého. „Mám skvelý nápad!“ usmial sa povzbudivo na Krta.

2 )

Anita Virági otvorila železnú bránku na vysokom oplotení rodičovského domu v Rači a vošla dnu. Veľká predzáhradka bola pocukrovaná čerstvým snehom a v jej pravej časti blikal obrovský vianočný strom. V predsieni si vyzula vysoké čierne kožené čižmy a plstený klobúk hodila na policu.

Skúmavo sa zahľadela do zrkadla. Kedy sa z tých veľkých čiernych očí vytratila túžba žiť…, radosť z toho, čo ju ešte čaká, kam ju život zavedie a koľko má možností. Ako to tak rýchlo ubehlo? Päťdesiatka na krku a ona sa stále cíti ešte mladá… vo vnútri. Pichlo ju pri srdci, keď si spomenula na jedinú noc spred tridsiatich rokov. No myšlienku radšej rýchlo zahnala, teraz už nemá zmysel rýpať sa v minulosti. Trpko si vzdychla a chcela otvoriť dvere, no v tom sa zháčila. Z izby začula otcov slabý hlas. S kýmsi telefonoval a dával si záležať na tom, aby ho nikto nepočul. To samo osebe bolo pozvánkou prikrčiť sa niekde v zákutí a načúvať. Jej otec bol už síce šedivý, nohy mu zoslabli, ale jeho vplyv na činnosť jednej z najsilnejších politických špičiek ostával nemenný. To ju vždy fascinovalo. Politike síce nerozumela, ale nikdy nechcela zmeškať príležitosť byť informovaná. Jeden nikdy nevie, kedy a kde sa môžu také informácie hodiť.

„Ja viem, že si ho v strane násilím nemohol udržať, ale stále si myslím, že by bolo lepšie prehovoriť ho, nech ostane, či nie?“ Rázne tvrdil Anitin otec do telefónu a potom krátko počúval. „Čože?! Ten magor sa musel úplne zblázniť, prečo by doňho chcel liať prachy, tomu nerozumiem. Podracký je absolútne neperspektívny, nikdy z neho primátor nebude!“

Anita sa zamyslela. O odchode mladého Podrackého od Kresťanských demokratov už počula, ale že ho niekto chce aj naďalej sponzorovať ako potenciálneho kandidáta na primátora, to bola pre ňu novinka. Nerozumela, kto by mohol byť taký debil. Petra Podrackého síce poznala len zbežne, ale vôbec to nebol typ pre vysokú politiku. Aspoň jej sa tak zdalo. Mal síce veľké úspechy ako starosta mestskej časti, ale otec jej rozprával, ako zakaždým, keď Podracký hovoril o niečom, s čím sa vnútorne nestotožnil, červenal sa až po korienky vlasov. Vraj aj malé decko by spoznalo, kedy klame, čo nie je bohvieaká devíza pred kamerami. Sponzor musel byť jeho kamarátom, inak by svoje peniaze nevrážal do riskantnej investície.

Ešte chvíľu o tom rozmýšľala, keď tu úplne zamrzla – otec vyslovil jeho meno. JEHO meno. Anita preglgla.

„Ja len hovorím, že Podracký je chuj a ty sa postaraj o to, aby Tibor Rusnák čo najrýchlejšie zmenil názor! Vyhovor mu to, keď chce prísť o prachy, nech ich radšej hodí do kanála a nie Podrackému na kampaň!“ zasyčal otec a prudko zložil.

3 )

Ivan si po troškách naberal krém na tvár a pomaly si ho rozotieral pomedzi fúzy. Neznášal krémy, ktoré sa mu lepili na ruky a zanechávali mastný film na jeho pleti. V zime však zväčša nemal na výber. Jeho suchá pokožka neznášala mráz a dostávala zabrať. Tvorili sa na nej šupiny, ak nechcel vyzerať ako socka, voľky-nevoľky s tým musel niečo urobiť. A tak si v prvej drogérii, na ktorú natrafil, kúpil krém, no nie podľa jeho konzistencie, ale podľa obalu a množstva peňazí vo vrecku. Svojmu zovňajšku nevenoval veľa pozornosti. A aj napriek tomu, že radil volebným kandidátom, ako sa majú obliekať a starať o svoj zovňajšok, ba dokonca voňať, on na nič z toho nemal čas. Nie že by nechcel, rád sa cítil pohodlne vo svojej koži, v oblečení, ktoré nosí, v živote, ktorý žije, rád dobre vyzeral pred ženou, ktorá ho zaujala. V priebehu kampane však na také veci jednoducho nemal čas. A kampaň prebiehala takmer neustále. Žien, ktoré ho zaujali, bolo zasa žalostne málo.

Vytiahol z práčky všetko svoje oblečenie, väčšinou čierne či tmavé, a pomaly, veľmi starostlivo ho rozkladal na sušiak. Štipce dôkladne zapínal pod pazuchami každého trička. Dával si záležať, takto ich totiž nebude musieť žehliť.

Myslel pri tom na stretnutie, ktoré ho dnes čaká. Aj na Evu, samozrejme, myšlienka na ňu mu občas prebehla hlavou, ale rýchlo ju zaháňal. V zaháňaní nepríjemných myšlienok bol majstrom. Vedel by o tom vytvoriť teóriu a vyučovať ju ako predmet na vysokej. O také veci sa tam však, pravdepodobne, nezaujímajú.

Zazvonil mu mobil. Dlho ho hľadal po byte, až ho našiel pohodený pri matraci na zemi. Väčšinou, keď sa niekam nasťahoval, vybral matrac z postele a hodil ho na zem. Takto spával. Pri svojej váhe roštom z Ikey málokedy veril.

„Ahoj, Ivan, tak dnes by to šlo, môžeme sa stretnúť okolo desiatej? V River Parku v hoteli, v tej kaviarni dolu, poznáš to?“ ozval sa hlas z mobilu.

„Dobre, budem tam!“ Ivan zložil a začal si v hlave triediť myšlienky. Dnes musí Petra Podrackého zaujať, to bol teraz jeho jediný cieľ. Pustil hlasnejšie hudbu, ktorá práve zaznievala z rádia, a zamyslel sa. Pri November rain od Guns N’ Roses mu to zrazu šlo neskutočne ľahko.

V kaviarni Grand hotela River Park, kde sa mali stretnúť, bolo niekoľko pánov v sivých oblekoch. Obsluhovali ich profesionálni čašníci s bielymi košeľami, cez ľavé ruky mali prehodené biele obrúsky a ich pohyby boli naučené a presné. Hoci mal Ivan profesionalitu rád, prílišná strohosť snobského prostredia mu nikdy veľmi nesedela. Videl v tom určitý rozpor, byť vyžehlený, dokonalý, voňavý, a vo vnútri ako rozbúrené more s množstvom rozporných emócií. Nesúlad vnútra a vonkajšku nikdy nepociťoval ako výhodu. V bežnom živote, aj u volebných kandidátov to bolo skôr na škodu.

Sadol si k oknu a v tej chvíli videl vonku zastať čierne športové audi. Vystúpil z neho Podracký, vysoký a štíhly, no so studeným pohľadom. Mal stále rovnako nakrátko ostrihané vlasy ako pred dvomi rokmi, keď ho Ivan videl naposledy.

Podali si ruky a Peter Podracký sa na Ivana zahľadel s očakávaním.

„Tak konečne opúšťaš tých starých farizejov,“ usmial sa Ivan.

„A oni mi to dajú určite patrične vyžrať,“ doplnil ho s ľahkosťou v hlase Peter a preplietol si prsty na rukách. S nohami naširoko sa zadíval von z okna a dodal: „Rátam s tým, že sa ku mne zachovajú ako ku každému odídencovi, budú mi hádzať polená pod nohy, kde sa len dá.“

„Ešte šťastie, že si stretol mňa!“ rozosmial sa Ivan trošku silene a u prichádzajúceho čašníka si objednal kapučíno aj mätový čaj. Potom vážne pokračoval: „Peter, asi ti nemusím hovoriť, že ma potešilo, že od nich odchádzaš. Vieš dobre, že ani ja ich nemám v láske a oni mňa už vôbec, ale… Vieš už, ako ďalej?“

„Zatiaľ nemám presný plán, ale určite chcem v politike ostať. Mám pocit, že by som to mohol dotiahnuť aj vyššie,“ odpovedal Peter opatrne.

„V tom prípade som rád, že ti môžem ponúknuť skvelú alternatívu,“ pozrel sa mu Ivan rovno do očí. „Nebudem chodiť okolo horúcej kaše. Možno registruješ, že stojím za platformou Nová Bratislava a chceme kandidovať aj za poslancov do mestského zastupiteľstva. Pre budúceho kandidáta na primátora je to skvelá základňa, získaš tisíce dôležitých hlasov, ktoré ťa môžu podporovať, a spolu môžeme vytvoriť úspešný tím.“

Peter sa zamyslel a odchlipol si zo svojho veľkého presa.

„Je to zaujímavé. Samozrejme, viem, že s politikou máš skúsenosti. Jasné, poviem to otvorene, chcem kandidovať na primátora. Ale ešte pouvažujem, poradím sa s rodinou.“

„Rozumiem. Mohli by sme teda nejako začať. Čo keby som ti vytvoril podrobný plán, ako by to celé vyzeralo. Predvolebná kampaň, štruktúra ľudí okolo, termíny…“ navrhol Ivan.

„Hlavne financie,“ doplnil Peter to, čo v tej chvíli považoval za najdôležitejšie. „Mám sponzora, ktorý mi dôveruje, a ak by som mal v ruke aj program s bodmi, ako, čo, kedy a kde dosiahnuť, bolo by aj pre neho jednoduchšie rozhodnúť sa, ako ďalej.“ Dodal a priamo pozrel na Ivana. Ivan horlivo prikývol a naklonil sa k nemu. Páčilo sa mu, že rozhovor nabral taký rýchly spád. Bol si istý, že úlohu v tom hrajú aj jeho dlhoročné skúsenosti s politikou, pretože Peter o nich vedel.

„Podľa mňa je veľmi dôležité začať čím skôr. Ľudia registrujú, že si odišiel, ale veľmi ťa nepoznajú. Potrebuješ sa jasne vymedziť. Čím skôr oznámiť, že kandiduješ, a prinášať témy, podľa ktorých ťa bude možné identifikovať. Konôpku ako súčasného primátora pozná každý, vie, čím sa zaoberá a čo asi bude riešiť, ale ty si pre bežného človeka nepopísaný list papiera. Ešte nevedia, čo od teba môžu čakať. Najlepšie by bolo začať už od januára a ponúknuť témy, ktoré ťa zviditeľnia,“ rozhovoril sa.

Peter prikývol: „Viem, že je to dôležité. Obidvoch kandidátov väčšina voličov pozná. Ľavičiari vraj postavia Stacha, je sympatický a ľudia vedia, že má za sebou úspechy v zdravotníctve. Ja však viem, že by sa dali veci zmeniť. Ak budem mať dobrý program a začnem zavčasu, môžu sa udiať veľké veci.“ Peter mal už zjavne viac informácií, ako sa na začiatku zdalo.

Ivan sa oprel dozadu a zhlboka sa nadýchol. „Do dvoch týždňov máš plán na stole,“ povedal rozhodne.

4 )

Anita vyliezla zo sprchy a študovala množstvo téglikov a krémikov, ktoré mala úhľadne uložené v rade na polici nad zrkadlom. Vzdychla si. Má to krémikovanie ešte nejaký zmysel? Čas je čas, nezastavíš ho… Zobrala do ruky kefu a dlho si rozčesávala čierne polodlhé vlasy. Ani tie už nie sú také husté, ako keď mala dvadsať. Vtedy, keď sa tajne stretávala s… Pokrútila hlavou. Mala by pozitívne myslieť. Teraz je tu niečo, na čo sa môže zamerať.

„Starneš. Už nie si taká rozhodná a pripravená bojovať ako kedysi,“ prihovorila sa nahlas svojmu obrazu v zrkadle:

„O chvíľu budeš v prechode, pokožka ti zmľandravie a tvoje vlastné telo ti bude odrazu cudzie.“

Z poličky vybrala krém Sisley, a hoci stál majland a vydržal sotva mesiac, kupovala si ho aj napriek tomu. Vedela, že zázraky už aj tak neurobí. Možno, že preháňala, ale ten pocit zo starnutia, ktorý jej ukazovalo zrkadlo, jej akoby nahlas hovoril bububu, opatrne, dôchodok je za rohom, všetko už bude len horšie a horšie a nič z minulosti sa už nedá opakovať.

Sadla si na okraj vane a zahľadela sa na svoje ruky. Z tepla jej vystúpili na povrch žily a zdalo sa, že je omnoho staršia ako v skutočnosti. Zapla mozog na plné obrátky a uvažovala. Sústredila sa, ako už dávno nie. Teraz mala cieľ. Konkrétny cieľ. A to jej napriek všetkému zrazu dodalo silu a vášeň, aké už niekoľko rokov necítila.

Vyšla z kúpeľne, potichu pustila prehrávač a ozval sa pomalý zamatový hlas Arethy Franklin. Ľahla si k manželovi do širokej postele. Vo svetle malej stolnej lampy študoval zadnú stranu obalu akéhosi proteínového prípravku. Pravidelne chodil do posilňovne a prípravky raz za čas striedal, aby si dodal zdanlivý pocit sily a moci. Peniaze mal, ale moc ho neustále akosi obchádzala. Všetky tie autá, dom, kontá sa po čase zunujú a v človeku zanechajú pocit, že by ešte chcel niečím hýbať, niečo mať pod kontrolou, či meniť veci. Milan by rád ťahal nitky v politike zo zákulisia, ale vždy mu chýbal ešte akýsi kúsok, ktorý by ho posunul až celkom hore.

Anite zrazu svitlo. V hlave sa jej objavila nová myšlienka, taká jednoduchá vo svojej dokonalosti, až ju prekvapilo, že na ňu prišla až teraz. Ale tak to väčšinou u nej bývalo. Keď na niečo dlho myslela, všade, kam chodila, odrazu jej skrsla spásonosná myšlienka úplne znenazdajky na tom najčudnejšom mieste.

„Milan!“ otočila sa k nemu rázne, „ty si počul o Podrackom? Odišiel od kresťanských demokratov a teraz chce kandidovať za primátora.“

„No a,“ Milan znudene zdvihol hlavu od proteínového prášku, „nemá žiadnu šancu, Konôpka z KDS aj tak zase všetkých prevalcuje.“

Anita vzala z poličky krém na ruky a dlho a zamyslene sa ním krémovala až po predlaktia. „Ja viem, že vyzerá ako nímand a že nemá žiadnu šancu. Od otca som však počula, že je za ním silný sponzor. Hovoril, že ak bude robiť kampaň dosť dlho a dobre, je to nádejné. Ľudia sú už unavení z tých starých tvárí, Konôpka ich už nezaujíma a Stacho? Ľavičiar v živote tu, v hlavnom meste, nevyhral… Aj podľa mňa má Peter Podracký dobre našliapnuté.“

„Prečo by ľavičiar nemohol vyhrať?“ chytil sa Milan úplne iného konca, ako Anita predpokladala. „Pozri sa na hentoho z Petržalky, sympaťák, robí dobré veci, je kultivovaný… Ľudí zaujíma skôr osoba, nie strana!“ Milan presviedčal sám seba. Vedel, že pre jeho biznis by bol ľavičiar ideálny, ale zároveň sa bál, že Stacho je príliš slabý na to, aby v pravicovom meste dosiahol taký výsledok, aby sa stal primátorom. Už dlhšie sa zamýšľal nad tým, ako veci pomôcť.

„Nebuď naivný, Milanko,“ uškrnula sa Anita. Oprela sa chrbtom o peľasť postele a ruky si rozhodne prekrížila na prsiach. „Každé veľké mesto volí pravicu, to vie aj debil. Mestská časť je niečo iné, ale na primátora ľavičiara nepustia. Aj keď…“ pozrela sa naňho zboku a s jemným úsmevom. „Ja viem, že ty by si ľavičiara potreboval, pekne postupne by ti prihral všetky parkovacie miestečká, ktoré by si mohol prenajímať a kúpiť si už konečne tú jachtičku, po ktorej tak túžiš, čo?“ zatiahla a rozosmiala sa.

„Anita, už som ti stokrát povedal, aby si sa o môj biznis nestarala. Kupuj si svoje drahé krémiky, kávičkuj s kamarátkami a buď rada, že si rada!“ vyrútil sa na ňu Milan.

„Ale keď ti dávam informácie od otca, vtedy ti to neprekáža, však?!“ bránila sa.

„No to mi už je len dôležitá informácia, že Podracký má sponzora! To bolo každému jasné, keď odchádzal od demokratov, že asi nejde robiť naspäť dopraváka, nie?“ zasmial sa Milan pohŕdavo, začal si vyťahovať športové veci zo skrine a ukladať ich do pripravenej tašky na ráno.

„Milan, použi niečo z toho, čo ti v hlave po cvičení ešte ostáva,“ odsekla a pozrela sa naňho nahnevane: „Jediné, čo by si mal teraz urobiť, je rýchlo sa stretnúť s Podrackým a ponúknuť mu svoju pomoc! Skôr než to urobí niekto iný.“

Zdvihol hlavu od tašky: „Si ty kompletná? Prečo by som podporoval Podrackého, keď chcem, aby vyhral Stacho!“

„Pretože toľko peňazí, aby vyhral ľavičiar Stacho, nemáš, Milanko. Ale ak sa pridáš k Podrackého sponzorovi svojou významnou trochou, tak aspoň čiastočne odoberieš hlasy Konôpkovi a Stacho bude mať zrazu k primátorskému kreslu poriadne blízko!“ vysvetľovala horlivo.

Milan uvažoval. Je pravda, že podrazácke taktiky použili sami Kresťanskí demokrati Slovenska už niekoľkokrát, takže ak by teraz takto nechutne niekto obabral ich, vôbec by sa tomu nemali čudovať. Ak sa pravicové hlasy pre Konôpku rozdelia medzi Konôpku a Podrackého, tak aj ľavičiar Stacho sa môže stať primátorom. Na Anitu však pozrel podozrievavo.

„A ty máš čo z toho, ak vyhrá Stacho? Tvoj otec príde o primátora a bude zúriť ako besný. Ak sa dozvie, že sponzorujem Podrackého, my dvaja sme v tomto meste skončili.“

„Nemyslím si, že ublíži svojej vlastnej dcére,“ zobrala Anita pokojne do ruky pilník na nechty. „Okrem toho, už mám plné zuby toho, aby otec riadil náš život. Aj on starne. Je načase, aby si mu ukázal, kto je v tomto meste pán a kto bude odteraz ťahať za nitky. Máš na to ideálnu príležitosť, Milan!“

Milan preglgol. Sám mal starého pána po krk. Večne mu dával pocítiť, že je len neschopný obchodníček a šmelinár, ktorý sa ulakomil na jeho dcéru. Je pravda, že Anita nebola vtedy žiadne terno – už mala svoje roky a ako slobodná matka s deckom na krku nebola vyhľadávaná trieda, aj keď jej otec vlastnil milióny. Lenže Milanovi sa páčila, hoci bol od nej o dosť mladší. Trochu pre tie milióny a trochu aj pre tie čierne vlasy a veľké kozy, na ktoré bol zaťažený. Ona už niekoho súrne potrebovala a on bol sám a túžil po vlastných miliónoch… Všetko to do seba vtedy zapadlo ako puzzle.

„Pouvažujem o tom, Anita. Možno to nie je až taký zlý nápad,“ povedal potichu a sadol si vedľa nej.

„A okrem toho…“ naklonila sa k nemu sprisahanecky,

„Stachovi budú ľavičiari volebnú kampaň robiť z centrály, to je jasné, že si to nenechajú ujsť. Ale Peter Podracký asi zatiaľ nikoho nemá, mohli by sme situáciu využiť a prihrať niečo aj môjmu Samovi. Vieš, že sa v Prahe trochu trápi a potreboval by chlapec postrčiť, skúseností má predsa dosť. Zabijeme dve muchy jednou ranou,“ usmiala sa naňho najmilšie, ako vedela.

Milanovi odľahlo. Nebolo mu jasné, o čo jej presne ide, keď prišla s týmto nápadom, ale teraz to pochopil. Chce mať syna bližšie, chce, aby zarobil a aby bol konečne aj tu v meste, urobil si dobré meno, možno by tu potom ostal. V duchu sa uškrnul. Nie je až taká inteligentná a bystrá, ako si o sebe myslí.

Koniec ukážky