Text © 2018 by Jozef Banáš

Foreword © 2018 by Pavol Kanis, Miroslav Musil

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6516-5

Motto:

Mierou bytia je miera obete.

Milan Rúfus

Venujem všetkým, čo milujú svoju vlasť.

MIROSLAV MUSIL

Dobrú chuť!

Keď sa tvorca púšťa do nového diela, premieta sa, trebárs nevdojak, do „kože“ svojho protagonistu. Aký výstižnejší model by si uletený svetobežník Jozef Banáš mohol zvoliť z našej domácej historickej scény, ak nie práve Štefánika? Azda ešte tak Beňovského (ale toho som mu už vyfúkol ja). Keď sa Banáš zaľúbi do hocijakej témy, zahryzne sa do nej sťa buldog a nepovolí, kým sa mu dielo nepoddá. Aj ja sa Štefánikovi už roky venujem ako zakladateľ Diplomatického múzea rezortu zahraničných vecí, no nepoznám nikoho, kto by sa tejto osobnosti zmocnil tak dôkladne a mnohostranne ako práve autor. A to nielen tým, že dôsledne prečesal historické pramene krížom-krážom svetom. Autor však na ne navyše zaostril pohľad románopisca. Akoby pri písaní bol neustále v transfúzii s jeho postavou. Takto, s neodolateľným štefánikovským šarmom, drží sa taktiky

„Cherchez la femme“ a v jeho duchu sa púšťa do zvodných dialógov s ľúbostným koncom (diskrétne naznačeným medzi riadkami), o ktorých by ste sa nedočítali v žiadnom archíve. Neodoláva mu kráľovná parížskych salónov Claire Bois de Jouvenel ani uznávaná priekopníčka feminizmu Louise Weissová, a tobôž nie jeho večná snúbenica markíza Giuliana Benzoniová.

Prirodzene, že spolu s protagonistom prečesáva svetadiely a oceány. Banáš, rovnako ako Štefánik, si ihneď získava sympatie miestnych ľudí, lebo v nich vyvoláva pocit, že je jedným z nich. U nás prevláda imidž Štefánika ako generála v uniforme. Kniha nám ho však predstaví aj sporo odetého kúskom látky na Tahiti v kruhu domorodcov. Uvádza nás do zákulisia jeho prvej tajnej misie v službách francúzskej vlády do Ekvádoru, ktorá predurčila jeho závratný vzostup. Autor sa potom vciťuje do svojho hrdinu ako brilantného diplomata a stratéga – zavše i spoza vejára očarujúcich dám –, a tak presviedča aj zdanlivo nezdolných politických a vojenských lídrov vo Francúzsku, Taliansku, Rusku, USA… A to všetko na hranici telesných a duševných síl.

Štefánik má rad pamätníkov v rozličných krajinách, o viaceré som sa pričinil aj ja – na Tahiti, v kráľovstve Tonga alebo pri Oltári vlasti v Ríme, kde triumfálne prevzal vlajku česko-slovenských légií. Táto kniha je však preňho tým najúžasnejším pamätníkom, lebo si ho každý z vás, milé čitateľky a čitatelia, môže vziať so sebou a vychutnať v intímnej pohode.

PAVOL KANIS

Skĺbenie faktografie a románovej fikcie

Jozef Banáš je človek, ktorý má už niečo odžité a vie svoje o zložitosti historických osobností a udalostí, o sile najvyšších záujmov a cieľov, aj o kľukatosti ciest ich realizácie. Vari preto ako výkonný spisovateľ vyhľadáva konfliktné témy z minulosti aj z prítomnosti. K takým aj po storočí patrí život prvého moderného Slováka v politike – Milana Rastislava Štefánika. Vzhľadom na bohatosť česko-slovenskej štefánikovskej spisby treba mať dnes na každé nové písanie o Štefánikovi hlboké poznanie dobových súvislostí, empatiu k národnému hrdinovi a nemenej i osobnú odvahu.

Autor rozdelil dramatický život hrdinu do 79 kapitol. V dôsledku toho román vyvoláva podobný dojem ako Breughelove obrazy. Až keď sa im detailne prizriete, žasnete, koľko informácií o živote príslušnej doby prináša každý ich štvorcový centimeter. Keď sa začítate do hociktorej zo 79 kapitol, nájdete niečo zaujímavé, čo si treba osobitne všimnúť, zamyslieť sa nad tým a možno si aj niečo zapamätať. Pravdaže, nie je to vyvolané len zvoleným členením románu, ale najmä objavnosťou autorovho hľadania v úžasnom Štefánikovom živote, v mori jeho snov, plánov, činov, problémov, osobných trápení a nepochybne i dobových súvislostí.

Časopriestor Štefánikovho života je, aspoň v hlavnom, známy mnohým čitateľom. Autor z tohto časopriestoru vychádzal, rešpektoval jeho podstatné skutočnosti, a svoje originálne hľadanie pravdy o Štefánikovi neposunul celkom do fantazijnej sféry vlastného myslenia. Dokumentárnosť splýva s autorovou kreatívnosťou do podoby uveriteľného diania v úspešnom príbehu, ktorého hlavným motívom je oslobodenie národa.

Pri množstve vedeckých a populárno-vedeckých kníh, zborníkov štúdií, rozmanitých spomienok a nespočetných novinových článkov je dosť prekvapujúce, že Banášov zámer napísať román o Štefánikovi je vlastne za celé storočie iba druhým uskutočneným projektom tohto druhu. A to v podstate až po deväťdesiatich rokoch od vydania románu L. N. Zvěřinu Milan Rastislav Štefánik. Román československého hrdiny.

A príbeh hrdinu?

Ten sa končí ako v starovekej dráme. Hrdina urobil, čo urobiť mal. Zaslúžil sa o slobodu národa a jeho štát. A keď má byť odmenený a velebený, tragicky zomiera.

Banášov dokumentárny román je túrou po hrebeni štítov. Neraz balansuje medzi dokumentárnosťou a fantazijnou fabuláciou, má do činenia s protirečeniami historickej skutočnosti a umeleckej kreatívnosti. Čitateľ sa tak naisto ocitne v neistote. „Ako to vlastne bolo? To, čo píše autor, sa skutočne stalo? Alebo je to len produkt autorovho výmyselníctva? Čo je čo?“

Je však cieľom románu, aby to čitateľ akurátne rozlišoval? Nie je práve tou najlepšou komunikačnou linkou medzi čitateľom a národným hrdinom istá neistota a možnosť zapochybovania? Možno, že práve v tom spočíva skryté želanie autora. Kiežby kontrast historickej dokumentárnosti a spisovateľovej kreativity priniesol nový impulz pre zvyšovanie záujmu čitateľov o spoznávanie osobnosti Milana Rastislava Štefánika, ako aj jeho zápasu o našu národnú existenciu.

Bratislava 8. júla 2018

ČASŤ PRVÁ
‘‘mier,,

KAPITOLA 1

Ak sa zabijem…

Milan Rastislav Štefánik sa 26. apríla 1919 v Ríme rozlúčil s markízou Giulianou Benzoniovou a spolu s náčelníkom česko-slovenskej vojenskej misie v Taliansku, majorom Janom Šebom vyrazili vlakom na sever do Padovy. Sídlil tu taliansky Comando Supremo – hlavný štáb, ktorý sem presunuli z Udine v októbri 1917 po porážke Talianov pri Caporette. Rokoval tu s generálom Badogliom o doplnení výzbroje našich vojsk. Odtiaľ pokračoval autom generálneho štábu za svojimi vojakmi. V Gallarate pri Lago Maggiore, sídle hlavného veliteľstva druhej česko-slovenskej armády a na cvičisku Golasecca vykonal 27. apríla prehliadku domobraneckých práporov. Bol milo prekvapený disciplínou a vojenskou zručnosťou vojakov. Neubránil sa nadšeniu, keď mu 50. prápor, zložený výlučne z tisíc „statných synov Slovače“, ako ich sám nazval, vzdal vojenské pocty. Z Gallarate sa cez Miláno vracali do Padovy. Cestou nadšene rozvíjal plány na obdobie po návrate légií z Ruska, vysvetľoval majorovi Šebovi svoje predstavy o deľbe práce medzi ním a ministrom národnej obrany Klofáčom, zanietene rozprával aj o plánoch, ktoré s armádou nesúviseli. Nosil v hlave myšlienku vytvoriť ministerstvo turistiky, nahlas uvažoval o mnohých organizačných opatreniach týkajúcich sa usporiadania vecí v novej republike, uvažoval o postavení Slovenska.

Rozhodne nepôsobil ako rezignovaný človek, chystajúci sa podať demisiu. Bolo nádherné jarné počasie, generál sa kochal pohľadom na kvitnúce magnólie, čerešne a marhule, na ktorých pozadí sa črtali zasnežené končiare južných Álp. Sledoval krajinu s mapou na kolenách a rozčuľoval sa, keď zistil, že šofér nejde najkratšou cestou. Ten mu márne vysvetľoval, že cestu pozná naspamäť, ale na generála to neplatilo. Jeho matematické myslenie mu nedovoľovalo odchýliť sa od plánu, takže, keď už k tomu došlo, býval nervózny. Ak sa k tomu pridali žalúdočné bolesti, odskákali si to zvyčajne šoféri. V mestečku San Martino nečakane požiadal šoféra, aby zabočil na sever k jazeru Lago di Garda. V dedinke Colombare na rozkošnom polostrove Sirmione vystúpil a očarený nádherou prírody sa nachvíľu poprechádzal po brehu jazera. Nálada sa mu zlepšila a so Šebom si v miestnej taverne objednali po poháriku červeného vína. Chvíľu mlčali. Na generálovi bolo vidieť, že mu hlavou lietajú roje myšlienok.

„Beneš a Klofáč armáde nerozumejú a nemajú mi čo hovoriť do formovania vojska. Ministrom vojenstva som ja! Treba zoraďovať pluky a brigády!“ vyhŕklo z neho zrazu.

„Brat minister, dovolím si namietnuť, že minister Klofáč sa usiluje privážať domov vojsko s čo najmenším počtom cudzích dôstojníkov. Pobyt zahraničných vojakov je veľmi nákladný, ale hlavne – dôstojníci nekomunikujú s mužstvom rečou, ktorej by rozumelo. S vlastnými silami, s hodnosťami kapitána a majora sme vystačili nanajvýš po úroveň práporov, pre vyššie formácie by sme museli angažovať veľký počet cudzích dôstojníkov. Sám vravíš, že naša armáda musí mať národného ducha a ten cudzí dôstojníci nemajú.“

„To teda nemajú,“ súhlasil Štefánik a vzápätí sa odmlčal.

Šeba využil jeho súhlas a opäť pokračoval v téme, ktorá už generála pomaly otravovala. „Nechcem byť dotieravý, ale 30. apríla odchádza sanitný vlak 103 z Foligna do Prahy.“

„Nie, musím ísť domov čo najskôr a čo najrýchlejšie. Šrobár píše, že na Slovensku hrozí každý deň maďarská boľševická invázia. Musíme sa na nich pripraviť. Vybavíme Maďarov, zájdem do Prahy a potom sa vrátim na Sibír po našich chlapcov.“

„Brat minister, zváž si to, letieť nad Alpami na nespoľahlivom stroji na nepreverené letisko v Bratislave ponad nepriateľskými pozíciami, z ktorých môžu po tebe hocikedy spustiť paľbu…“

„Brat major, ak je človeku súdené umrieť, tak mu padne tehla na hlavu aj na ulici…“ zasmial sa Štefánik. „Pozri, aký nádherný, priam rozprávkový kraj! Tu by som chcel žiť. A možno sa to aj stane. Po istej závažnej zmene v mojom osobnom živote, ktorú plánujeme na začiatok júna, by som si tu možno postavil aj vilu. Pozri na tú nádheru, na tie nekonečné vinice. Mnohé z nich patria našej milej kňažnej Venosa… hm, krása…“

„Giuliana?“ potmehúdsky sa k nemu naklonil Šeba. Na Štefánikovej tvári vzápätí zažiaril súhlasný úsmev. „Skvelý nápad. Požiadaj priateľa Jurkoviča, aby ti vilu naprojektoval. Naša stavebná čata pod velením majora Vydru dokončila práce, a uvažujeme ju rozpustiť. Viem si však živo predstaviť, že ti na týchto miestach postavia peknú vilu z červených tehál, ktorá bude ladiť s okolitou krajinou…“

„Nuž, to ozaj nie je zlý nápad,“ tajomne sa usmial Štefánik. Pohľadom láskal štíty hôr, ktoré sa odrážali na hladine jazera.

Šeba ho dávno nevidel v takej dobrej nálade. Dopili víno, ešte chvíľu sa kochali pohľadom na biele vrchy a potom pokračovali v ceste na východ do Padovy. Pri spoločnej večeri v hoteli priniesol Šeba ministrovi nový telegram od priateľa Vavra Šrobára. Slovenský politik ho opätovne naliehavo žiadal, aby čo najskôr prišiel do Bratislavy. Štefánik znova a znova čítal telegram. Pritom pokyvkával hlavou.

„Poznám Vavra veľmi dobre. Keď takto nalieha, musí tam byť ozaj ťažko.“

„Brat generál, dostal som telegram s príkazom okamžite sa vrátiť do Ríma,“ opatrne informoval Šeba.

Na majorovo prekvapenie Štefánik neprotestoval, naopak, zdalo sa, akoby ho táto správa potešila.

„Kedy odchádzaš?“

„S tvojím dovolením, zajtra hneď po raňajkách.“

„V poriadku, pri raňajkách sa teda stretneme.“

Šeba netušil, že generál po Šrobárovom telegrame dlho nemohol zaspať. Jeho myseľ sa nevedela odpútať od nepochopiteľného vymenovania v neprítomnosti za ministra vojenstva v čase, keď sa vojna skončila, a najmä od nedávneho rozhovoru s Jozefom Škultétym v Paríži. Skúsený politik mal pravdu. Milan, vojna sa ešte neskončila. V Čechách sa prevrat dvadsiatym ôsmym októbrom skončil, ale na Slovensku sa len začal. Ten, kto zachráni Slovensko, zachráni aj Česko-Slovensko. Ten bude skutočný hrdina, ten bude klásť podmienky.

Pri raňajkách vládlo medzi oboma vojakmi mlčanie, ktoré rázne prerušil generál:

„Rozhodol som sa. Len čo to bude možné, odletím domov. Do Bratislavy! Potrebujú ma tam!“

„Chcel si ísť predsa do Prahy k prezidentovi,“ skúsil ho ešte raz nalomiť Šeba.

„Nemôžem do Prahy, lietadlo ta stadiaľto nedoletí a…“

„Pripravený je predsa vlak…“

„Nevstúpim na pôdu nepriateľa. A najprv vybavím, čo treba na Slovensku, až potom pôjdem do Prahy.“

„Neviem… hm… či si počul o tragických pádoch kapitána Palliho, de Bosissa a iných. Všetci sa zrútili na Caproni.“

„Nepoletím sám. Nepochybujem, že moji talianski priatelia mi pridelia skúsených pilotov i mechanikov, ale trochu lietať viem aj ja. Práve na Caproni som lietal ako vojnový pozorovateľ.“

„Inžinier Caproni, ktorý je sám konštruktér, neodporúča lietať dlhšie trasy na strojoch postavených počas vojny, pretože tieto lietadlá vyrobili z nekvalitných materiálov vo vojnovom chvate. A vzdialenosť z letiska v Padove do Bratislavy je na hranici doletu,“ ďalej ho presviedčal Šeba.

„Brat major, myslel som si, že ma poznáš lepšie. Poletím!“

„Brat minister, na Slovensku a hlavne v Bratislave je fakticky vojna. Šrobár vyhlásil v polovici marca mobilizáciu, to len v Prahe si myslia, že celá republika sa ide zblázniť od nadšenia. Bratislava a jej okolie sú prakticky ešte vždy maďarské. Ani sa vlastne nedá hovoriť o Bratislave, pre väčšinu jej obyvateľov je to ešte vždy Pozsonyi alebo Pressburg. Chcú si získať ľudí, spoliehajú sa na referendum. Ak by som mal použiť silné slová, politicky nekorektné, ale reálne, tak ty vlastne poletíš do Česko-Slovenska len na papieri, v skutočnosti, súdiac podľa nálad obyvateľov, poletíš do Maďarska! Pôjdeš do nepriateľského prostredia. Keby sme teraz akýmkoľvek fonogramom domov v predstihu oznámili čas tvojho príletu, tak sa vystavíš riziku, že sa o tom príslušné maďarské miesta dozvedia skôr než vlastní. Pán Šrobár si síce so sebou priniesol do úradu Čechov a Slovákov, ale zatiaľ nimi obsadzuje len málo postov, mnohé miesta v jeho úrade doteraz zastávajú Maďari a maďaróni, ktorí síce boli ochotní odprisahať vernosť Česko-Slovenskej republike, ale vieš, ako to naozaj je. Dá sa im veriť? Výzvednú činnosť mnohokrát robia upratovačky alebo údržbári. A čo myslíš, že spravia maďarskí červení gardisti, keď uvidia nad sebou letieť nepriateľský bombardér? Celý pravý breh Dunaja je obsadený maďarskými boľševickými bandami. Kunovci vyhlásili pred dvomi týždňami všeobecnú mobilizáciu a do vojska sa im s nadšením hlásia mladí robotníci a roľníci. Béla Kun im nahovoril, že tak ako v Rusku bojujú proti buržoázii, že bojujú za znárodnenie pôdy a fabrík. Navyše majú podporu ruských boľševikov a držia si ich aj ako vojenských poradcov. Na Slovensku pôsobia „nemzeti tanács“ – národné rady podľa boľševického zboru a sú podriadené Budapešti. Ich vplyv rastie.“

„Aké počty vojsk majú?“ zamyslel sa po týchto stiesňujúcich slovách Štefánik.

„Komisár vojny Landler má stodvadsaťtisíc mužov, z ktorých bolo proti Rumunom nasadených štyridsaťa proti nám osemdesiattisíc. No keďže Rumuni podpísali s Kunom prímerie, dali Maďarom možnosť presunúť svoje divízie proti nám!“

„A my?“

„Generál Piccione má k dispozícii sotva 54 práporov so silou dvesto až dvestopäťdesiat mužov. To je spolu necelých štrnásťtisíc mužov. Celú pohraničnú líniu vymedzenú Pichonom chránia 31. a 32. pluk šiestej divízie, pár stoviek dobrovoľníkov, Sokoli, útvary Stráže slobody. Ibaže to je všetko málo. Viac zatiaľ nemáme, aj keď sa naše stavy rýchlo dopĺňajú. A čo je najhoršie, nielen Šrobár, ale ,žiaľ, ani vojaci talianskym dôstojníkom bohvieako nedôverujú.“

„Áno, počul som, že po nociach tajne prechádzajú za súhlasu maďarských stráží cez most do Ligetfalu – Petržalky, a odtiaľ chodia do maďarských kasín hrať karty s maďarskými dôstojníkmi.“

„My českí neznabohovia sme zrejme pre talianskych katolíkov neprijateľnejší ako maďarskí kalvíni, i keď sú to boľševici…“ trpko dodal Šeba.

Štefánik prudko dýchal, zatínal sánky.

„Treba urýchliť posilnenie našich stavov, kunovci chystajú generálnu ofenzívu. Podľa informácií z talianskeho generálneho štábu ich rozviedka z Bratislavy hlási, že ju majú začať každým dňom, najneskôr 20. mája!“

„Krucinál, v Rusku máme šesťdesiattisíc bojaschopných chlapov a nevieme ich dostať domov! Boľševici sa očividne držia toho, čo pred nimi povedal Károlyi: Pozsonya sa nikdy nevzdáme. Ale my nie sme žiadni poserovia! Zdá sa, že odčlenenie Slovenska od Uhorska bude možné len zbraňou. Nuž tak budeme bojovať!“ vyhŕklo prudko zo Štefánika. „Vyženieme nepriateľov zo Slovenska a potom pôjdem na rozhovor s Masarykom o mojich ďalších službách republike!“

„Akoby toho nebolo dosť, medzi Talianom Piccionem, ktorý velí západu Slovenska, a Francúzom Hennocquom, ktorý má na starosti východ, sú neprestajné spory,“ rozčuľoval sa Šeba. Od hnevu si zapálil cigaretu. „Hennocque dostal od Klofáča rozkaz vyhnať Rumunov z Podkarpatskej Rusi a obsadiť územie.“

„Klofáč… čo sa ten úradník, ktorý v živote nedržal v ruke pušku, do toho starie? Je predsa ministrom obrany a my sme ďalej vo vojne. A ministrom vojny som ja! Toto si v Prahe vydebatujem! No až potom, keď dám do poriadku Slovensko. V Paríži byrokrati trepú čosi o diplomatickom riešení…“ krútil hlavou rozčúlený Štefánik. „Piccione sa sťažuje na nedostatok bojového ducha u našich vojakov. On, ktorý sa ako hlavný veliteľ pre Slovensko ubytoval v bezpečnom Kroměříži! Až keď Šrobár začal trieskať do stola, láskavo pohol zadkom a prišiel do Bratislavy aj so svojou kravou, lebo jeho žalúdok je najdôležitejší, a on musí mať každý deň čerstvé mliečko. Krucinál, mal ísť na päť minút na Sibír, tam by si jeho fajnový žalúdok užil. Je jasné, prečo ma Vavro na Slovensku čo najskôr potrebuje! Generálovi Lelovskému sa takisto veľmi nedarí, plzenská Škodovka vraj nemá meď a nemôže vyrábať muníciu. Musíme získať Petržalku, inak je vážne ohrozený bratislavský prístav – jediné spojenie našej krajiny s morom a južnými Slovanmi.“

Šebo však napriek jeho slovám pokračoval v presviedčaní.

„Piccione hlási, že celá južná hranica na pravej strane Dunaja je obsadená maďarskými gardami už od Devína. V Bratislave v prostriedku prehradili Most Františka Jozefa železnými zátarasami a ostnatým drôtom. Na Dunaji hliadkujú motorové člny so strojnými puškami, v tesnej blízkosti stoja proti sebe maďarskí a česko-slovenskí vojaci, vyzbrojení aj guľometmi. Piliere mosta sú podmínované, jedna aj druhá strana môže most v prípade potreby vyhodiť do vzduchu. Vládnu budovu ohrozuje maďarské delostrelectvo z pravého brehu Dunaja, odkiaľ megafóny vybliakujú výzvy na odmietanie spolupráce s novou vládou a zároveň sa vyhrážajú, že všetkých, čo s novými úradmi spolupracujú, obesia. Frontová línia medzi Česko-Slovenskom a Maďarskou republikou rád vedie stredom Dunaja doslova pod oknami vládnej budovy. Maďarskí boľševici začali premaľúvať výsostné znaky letectva z maďarskej trikolóry na červenú hviezdu. Ale kto z nich vie, či to už stihli za ten krátky čas spraviť všetky lietadlá? Maďarská trikolóra je totiž podobná talianskej: biela – zelená – červená. Ktorýkoľvek vojačik si to môže v tých zmätkoch pomýliť… Na Slovensku platí stanné právo.“

„Takže stanné právo už Vavro zaviedol. To je správne.“

„Brat generál… je očividné, že pristáť v tejto situácii v Bratislave je krajne riskantné… Zváž, prosím, náš návrh a cestuj sanitným legionárskym vlakom! Počas celej jazdy z neho nemusíš vystúpiť. Doma ťa chcú dôstojne privítať, vraj už na teba čaká aj mamička, súrodenci…“

„Tak ešte počkajú. Už som ti povedal, že vlakom pôjdem len v krajne nepriaznivom počasí. A ja si na žiadne slávnostné uvítania nepotrpím. Aj na Sibíri mi to nekonečne liezlo na nervy. Koľkokrát ste im už ohlásili, že priletím?“

„Dvakrát.“

Štefánik len zamyslene prikyvoval. Dali si ešte spoločný čaj. Skôr ako sa Šeba s generálom rozlúčil, ešte raz sa pokúsil odhovoriť ho od letu.

„Milý major, prehováraš ma, ale zbytočne. Tak ti to teda poviem z mosta doprosta ešte raz. Zajtra ráno odchádzam rovno na letisko do Portogruara.“

„Je to teda tvoje definitívne rozhodnutie?“ pozeral naňho udivený Šeba.

„Priateľu, po celý čas mi tvrdíš, že situácia v Bratislave je krajne nebezpečná, takže je jasné, že moja cesta musí byť do poslednej chvíle utajená. Myslíš si, že ak by šiel vlakom cez Viedeň minister, na viedenskom nádraží ho nebudú vítať predstavitelia talianskej misie a veľmi pravdepodobne aj mnohí ďalší zbytoční ľudia? A vo Viedni by som musel prestúpiť na prešporskú dráhu, ktorá vedie cez Petržalku. Tá je predsa na maďarskom území. Ibaže by ma z Petržalky do Bratislavy sprevádzali maďarskí boľševickí vojaci,“ zasmial sa srdečne. „Chcem byť doma čo najrýchlejšie. Nesmieme strácať čas… A…“ Hlas sa mu zachvel, v hrdle sa vytvorila hrča. „Nevieš si predstaviť, ako túžim po matke, rodných bratoch a sestrách, priateľoch, po mojich kopaniciach… Bože môj, Janko, veď idem domov… Chápeš? Mám vlasť… Tak tu, chlapče, zostávaj zdravý.“ Dojatý pristúpil k majorovi a nečakane vrúcne ho objal. „Ak sa na tej ceste zabijem, odkáž domov, že som mal náš národ, našu krajinu veľmi rád.“

Šeba sa nezmohol ani na slovo, pregĺgajúc iba prikývol, objal generála a nastúpil do svojho auta.

Koniec ukážky