Text © 2018 by Mariana Čengel Solčanská

Photo © 2018 by Mariana Čengel Solčanská

Design © 2018 by PRO 2, a. s.

Jacket design © 2018 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Kniha vyšla s finančným prispením Fondu na podporu umenia

ISBN 978-80-551-6496-0

Môjmu mužovi Eduardovi za to, že strpel Štefánika v našej posteli

Generál tam stál ako taký pajác. Jeho uniforma bola zle ušitá. Lacné gombíky nafarbené na strieborno farbou zo železiarstva, klobúk smiešne sploštený, väčší, než by patril na malú hlavu s nevýraznou bradou. Hnedé zajačie oči žmurkali, akoby nikdy nevideli tmu. Vysoká meravá postava bez akejkoľvek ladnosti; stál ako kôl v plote, ustráchane, tréma z neho priam kvapkala na divadelné dosky spolu s potom zo špičky uhrovitého nosa.

Ľutoval som ho. Ako neľutovať človeka, ktorý predstiera, že je Štefánik? Bol som rád, že vybrali takého chudáka. Aspoň som mohol považovať to predstavenie za karikatúru. Všetko, čo sa snažilo napodobniť Milana Štefánika, bola karikatúra.

Ťažká červená zamatová opona sa ešte pohojdávala, iba teraz ju rozhrnuli. Vzápätí prišiel tento herec, alebo ako ho nazvať. Prosto pajác. Odvtedy tam stál. Na pleci niesol československú vlajku, aj tá sa trochu triasla, v symbióze s našponovaným telom nosiča.

Strémovaného riaditeľa som počul sypať, ešte som ani z auta nevystúpil.

„Pán prezident v lóži, pochopiteľne. A pani Benešová, pochopiteľne. Eee… Tiež… Eee… Z pravej strany primátor a jeho pani, z ľavej strany… Nie, prepáčte, naopak, z pravej strany riaditeľ kancelárie prezidenta a jeho pani… Aha, nemá tu paniu. Nemá…“ Jeho pani trpí demenciou, nepozná ani vlastné deti, nieto muža, ktorý ju dosť mlátil, bol som v pokušení prezradiť mu. Ale neurobil som to. Podal som mu ruku a krátko stisol tú jeho, a keď ma usadili do lóže a zhasli svetlá, utrel som si dlaň do vreckovky, čo mi podala moja žena.

Ohlásili ma, ľudia v sále vstali, oblečení do sviatočného. Na vlny úžasu a zvedavosti som bol zvyknutý. Na všetko sa dá privyknúť. V prvých mesiacoch, keď som sa po prvej svetovej vojne vrátil z Paríža domov a všetci ma oslavovali ako spasiteľa, ako jedného z troch spasiteľov, to bolo strašné. Nevedel som, ako reagovať, aké slová a gestá sú správne. Až rokmi som sa to naučil. Hana ma to naučila. Vždy keď som mal nablízku manželku, obrátilo sa všetko na dobré.

Posadili ma do lóže, nepochybne na najlepšie miesto v sále. Pre prezidenta Československa len to najlepšie! To najlepšie, čo doma máme. Nesúrili ma. Rešpektovali, že som starý, vlastne nie starý, ale predčasne zostarnutý. Rešpektovali, že sa na nikoho neusmejem a o nikoho ani nezavadím pohľadom. Mysleli si, že som starý, lebo väčšina z nich nečítala noviny ani encyklopédie, ani knihy o vzniku Československa. Keby ich čítali, vedeli by, že som sa narodil 28. mája 1884 a včera som mal šesťdesiattri rokov. Môžem potvrdiť, že vek je iba číslo. V skutočnosti sa cítim na sto a vyzerám na stodesať. Ťažko sa mi kráča, lepší sa to, keď nakloním hlavu nabok. Od poslednej mozgovej príhody pred dvoma rokmi už nie som, čo som býval. Ľudia ma ľutovali, to bolo evidentné. Niektoré ženy si medzi sebou určite hovorili: „A taký fešák to býval.“ Muži si to nikdy nemysleli a už vôbec to nehovorili. No mysleli si, že nepočujem ich šepkanie: „Ten tu už dlho nebude.“ Takto sa odjakživa šepkalo o tých, ktorí sa nás už netýkali. Neublížili, nepomohli. Iba boli. Aj ja už iba som.

Sadol som si a ľuďom v sále kultúrneho domu sa uľavilo, lebo si smeli sadnúť tiež.

Otvorila sa opona. Elektrické reflektory vrhali na drevené javisko voskové svetlo, v ktorom vírili drobné častice prachu. Sála bola čierna diera, v ktorej tlmene pokašliavalo sto hrdiel, stúpalo v nej napätie ako mlieko na sporáku.

Za oponou natiahli divadelníci veľkorozmerné plátno zobrazujúce alegóriu nanebovstúpenia. Slovenský dvojkríž, pod ním v meravých pózach postavy v krojoch. Namiesto Krista sa medzi oblakmi vznášala strnulá postava vo francúzskej generálskej uniforme. Väčší gýč som jakživ nevidel. A to som už videl všeličo.

Na pódium vyšlo dievča v myjavskom kroji. Malo najviac ak sedemnásť rokov. Plnoštíhle, od trémy zapálené. Reprezentovalo ideál krásy, krásy, ako si ju predstavovali títo mešťania, títo sedliaci, čo nevytiahli päty z malomesta, títo ochotníci, čo jakživ nevideli parížsku operu. Jeho herecký prejav bol bezchybne amatérsky, ale napodiv ma neurážal. Vo svojej trápnej urputnosti bol dokonca dojímavý.

Dievča začalo recitovať Krčméryho básničku.

„Mali sme my vtáka,

šírym nebom lietal,

zlatú niesol slobodienku,

horko zaplakal.

Horko zaplakal,

horko o žiali,

zlatú niesol slobodienku,

padol na skaly.

Náš ty jasný vták,

kde ťa pochovať?

Na tom Bradle, na vysokom,

tam bude môj hrad.“

Všetci zatlieskali, ja tiež. Nie básničke, ale tej mladosti a odvahe. Na to treba veľa odvahy, recitovať prezidentovi básničku o chlapovi, ktorého nenávidel.

Hana vytiahla z kabelky zrkadielko a skontrolovala si tvár. Dotkol som sa jej ruky, aby vedela, že som ju prehliadol, jej potrebu uniknúť tej básničke. Vedela o Milanovi všetko, o mne a o Milanovi. Pred Hanou som nemal tajomstvá. Nebolo nič, o čom by nevedela. Poznala ma celého. Poznala moje najlepšie i najhoršie ja a napriek tomu ma milovala. Hana by povedala, že ma miluje práve preto. Natočil som zrkadielko, aby som sa videl aj ja. Pri pohľade zospodu a pri tomto skúpom svetle sa mi zdalo, že mám druhú bradu ešte výraznejšiu, dokonca ovisnutejšiu než včera.

 Tenké fúziky nad hornou perou boli celkom biele, rovnako ako riedke vlasy, ktoré som si začesával dozadu.

„Legenda.

Hrdinská báseň.

Revolučná hymna.“

Dievča recitovalo a ja by som bol prisahal, že sa díva z pódia rovno na mňa.

„Zázračný sen –

to bol tvoj život,

stojíme v udivení mnohom:

Čím si nám bol?

– mesiášom, polobohom?

Človekom len?“

Mlčky som prehltol nazbieranú slinu. Nedokázal som zastaviť obsesívne mykanie nohou. Rukou som nenápadne zašmátral vedľa seba a našiel Haninu dlaň.

Milan. Milan. Milan Štefánik. Milan chudobný, Milan hladný, Milan cestovateľ, Milan v Prahe, v Paríži, Milan s modrými očami, so zafírovými očami, a s tvrdým hlasom. Milan, rapavý, plešatý a malý, ešte menší odo mňa. Milan vojak. Milan Francúz. Stále Milan. Môj najlepší priateľ. Môj najlepší nepriateľ. Nikdy sa ho nezbavím. Ukazujú mi toto divadlo, túto hru o veľkom Štefánikovi, aby ma týrali. Mňa, neschopného prezidenta, nemilovaného prezidenta, prezidenta zbabelca. Pozývajú ma na besiedky, kde o ňom recitujú hrdinské básne, spievajú oslavné piesne, adorujú ho, vynášajú do nebies, kladú vence na jeho hrob, píšu o ňom knihy. Aj na toto divadlo ma nútia sa dívať, lebo si myslia, že som ho zabil.

~

V Československu je dobrým zvykom zdôrazňovať chudobný pôvod významných osobností. Azda je to tým, že Česi stratili svoje aristokratické elity v bitke na Bielej hore v novembri 1620. Slováci žiadne aristokratické elity nikdy nemali. Ak, pravdaže, nerátam rozprávky o veľkomoravských kniežatách. Veľkomoravských, nie slovenských.

Nerád hovorím o svojom súkromí. Nikdy nehovorím o Hane ani o rodičoch. Občas spomeniem bratov a sestry. Občas. Všetci vedia, že som sa narodil v Kožlanoch, dedine na západ od Prahy. Moji predkovia boli sedliaci, všetci do jedného. Z matkinej strany to boli drobní roľníci a remeselníci. Keď som sa narodil, mali Kožlany viac než tristo domov a takmer dvetisíc obyvateľov. Nebola to malá obec. Najkrajším bodom v mojom svete bol kostol. Miništroval som dôstojne, až si mysleli, že by som mohol byť farárom. Aj ja som si to istý čas myslel. Hrával som sa na kňaza, rozložil som na stôl sviečky a najkrajší pohár a maľovaný tanierik na zákusky a vysluhoval som omšu a kázal o láske, o ktorej som vedel len málo, vrabcom a mačkám.

Moja mama porodila desať detí a Boh ju mal za to rád, lebo iba dve jej zomreli predtým, než dosiahli dospelosť. Môj najstarší brat Václav chcel ísť študovať, čím otca zaskočil. V tých časoch bolo zvykom radiť sa o všetkom podstatnom s farárom. Aj môj otec sa bol poradiť, ale múdrejší z toho nebol. Farár, volal sa tuším Kuba, dnes už neviem, či to bolo jeho meno, alebo priezvisko, povedal otcovi, že kto chce dať syna študovať, musí na to mať. Tým „mať“ nemyslel rozum, inteligenciu či nadanie, ale peniaze. Tak to pochopil aj otec a začal pracovať tvrdšie a dlhšie, lebo sa cítil ponížený – a byť ponížený, to on nenávidel. Odkedy ho farárova rada vyburcovala k väčšiemu úsiliu zhromažďovať majetky, nemám na otca žiadnu dennú spomienku. Cez deň pracoval, často dlhšie než do súmraku, ustavične ťažko pracoval, hnojil polia novými spôsobmi, zdvojnásobil úrodu, predával a kupoval, naučil sa využívať mechanizáciu, vyrábal tehly a vrecia, choval dobytok na mlieko a na mäso, prikupoval pôdu, po parcele kupoval všetko, čo sa prikúpiť dalo, a za pár rokov strojnásobil majetok. Václav mohol ísť študovať a po ňom aj my ostatní.

Na rodný dom spomínam ako na miesto ticha, keď sme sa zhromaždili na večernú modlitbu a spevy z katolíckeho spevníka. Ježišu Kráľu, neba i zeme, tú som mal najradšej. Moja mama mala najradšej vianočné pesničky, aj sestry, ale ja nie. Predstavoval som si Ježiša Kráľa ako cisára Františka Jozefa s českou kráľovskou korunou na plešatej hlave, ale keď som si prečítal v knihe o dejinách, že rakúsky cisár sa nikdy nedal korunovať za českého kráľa, prestal som mať tú pieseň rád a prestal som mať rád aj cisára.

Po otcovi som zdedil urputnosť a zanovitosť a tieto vlastnosti sa ukázali ako najpodstatnejšie na dosahovanie cieľov, čo som si stanovil. U nás v rodine nikto nepil alkohol a ani ja som sa ho nenaučil piť. Ani som nikdy nefajčil, aj keď by sa mi schopnosť vdychovať tabakový dym často zišla, pretože mnoho dôležitých dohôd v dejinách Európy bolo uzavretých pri cigaretke.

Narodil som sa, keď mala matka štyridsaťštyri rokov. Otec mal o tri menej. Bol som v rodine benjamín, vykrmovali ma, preto som bol ako dieťa tučný. V škole sa mi posmievali a nemal som kamarátov. Mal som knihy a sny a osamelé hry. Všetci v našej rodine tvrdo pracovali, naozaj tvrdo. Nik z Benešovcov sa nedožil sedemdesiatky. Nik. Mama zomrela ako šesťdesiatosemročná, otec mal v čase smrti šesťdesiatsedem. Brat Václav mal päťdesiatštyri. Ani ja sa sedemdesiatky nedožijem. Moji rodičia boli k sebe pripútaní, naozaj pripútaní. Otec zomrel rok po matke. Ako by mohol žiť bez nej? Ale na tom, čo bolo kedysi, nezáleží.

~

Dvaja muži z ochranky kráčali vedľa mňa, pripravení úctivo odtlačiť prípadných záujemcov o stisk ruky, ale vôbec tam nemuseli byť, lebo o moju pozornosť nik nestál. Pred kultúrnym domom čakalo auto s československou vlajočkou na kapote.

Podal som paličku ľuďom z ochranky a dovolil im, aby mi pomohli posadiť sa na zadné sedadlo. Nechal som Hanu, aby mi prehodila cez chudé kolená vlnenú deku.

Nedokázal som ignorovať pohľad, ktorý na mňa upieral šofér v spätnom zrkadle. Martin nedbal na etiketu. Bolo mu ukradnuté, že začať rozhovor by som mal ja, ak by som oň stál. Vždy sa spýtal všetko, na čo chcel počuť odpoveď, a ja som mu ju vždy dal.

„To bolo nejaké krátke, pane.“

„Naozaj? Mne sa to videlo dlhé, Martin. Nekonečne dlhé.“ Hana mi položila ruku na predlaktie a usmiala sa do spätného zrkadla.

„Nebolo mu dobre, Martin.“ Videl som, že sa zasmial.

„Zasa povedia, pani Benešová, že pán prezident je to… arogantný.“

„Veď je to pravda, Martin, nie?“ uškrnul som sa.

„Ale hovoriť by to nemuseli,“ sykla moja žena.

Oprel som si hlavu dozadu a zaspal som. Nič sa mi nesnívalo. Už celé roky. Všetky sny sa mi splnili.

Zobudil som sa, keď auto zastalo. Najprv sa zablyslo, potom zahrmelo. Okná limuzíny bičovali agresívne prúdy dažďa. Zbadal som, že si Hana vymenila so šoférom veľavravný pohľad, a zavetril som jej strach. Strážili ma, sledovali, či dýcham, či mi pulzuje kľukatá žila na spánku.

„Ešte som nažive,“ povedal som. „Dnes ešte áno. Možno aj zajtra budem.“

Auto prešlo po cestičke vysypanej štrkom. Zastalo pred vilou so zelenými okenicami. Jedno z okien precitlo a pozdravilo nás žltým svetlom. Určite sestra, nie moja, ale zdravotná sestra Miluška, čo sa o mňa starala.

„Sme doma,“ prehodila Hana a bola to pravda.

Tu sme boli doma. V tomto hmlistom údolí, kde jeseň prichádzala skôr než kdekoľvek inde v republike a zima zasa odchádzala neskôr. Každodenná hmla už od konca augusta prikrývala Hanine ruže. Rád som sa díval, ako sa piple v záhonoch, z izbičky na poschodí, kam mi neskôr, keď som bol na tom už zle, dali železnú posteľ. Takú úzku. Ako pre decko. Ale nebola pre dieťa. Bola to moja posteľ.

„Založil som republiku,“ zasmial som sa, keď ma tam Hana prvýkrát uložila, „prežil som dve vojny, sedel som na jednej pohovke s Churchillom a Masarykom, trávil som dni s najmocnejšími politikmi planéty, trávil som život so Štefánikom. A na konci toho všetkého, Hanka, na konci je táto železná posteľ. Táto postieľka.“ Usmial som sa na ňu a ona na mňa. „Takýto obyčajný koniec, drahá.“

Hana mi stiahla z kolien deku a zotrela zaschnutú slinu z kútika úst.

„Sme doma, Edek,“ pošepkala.

~

Zaskočila ma úplná tma. Vždy mi predsa nechávali svietiť nočnú lampičku. Bola záchranným lanom, čo mi nechali kolísať sa nad priepasťou zlých snov a strachu zo smrti. Dýchal som sípavo. Nie rýchlo. Ťažko, ako keď dýcha starý človek. Nie veľmi starý. Chorý. Zašuchotal som perinou a odpľul som si. Zhodil som šálku a jej obsah sa rozlial po dlážke. Začul som Hanine kroky, vrzli dvere a cvakol vypínač.

„Nepľuj na zem! Nemáš vreckovku?“

Hana akoby zabudla, že som jej manžel. Občas sa správala, akoby som bol dieťa. Jej dieťa. Dieťa, ktoré sme spolu nikdy nemali. Ten potrat, to nepočítam. Neodvrával som. Doprial som jej túto radosť, azda jedinú, ktorú na konci mojej púte mala.

„Prepáč.“

Popravila mi vankúš a podala pánsku vreckovku. Poslušne som si utrel ústa.

V tejto spálni bola iba moja posteľ. Hana spala inde. Rozdelili sme sa, lebo ja umieram a ona ešte nie.

„Prečo je tma?“ spýtal som sa.

Posunula nabok prezuvky, aby sa nemáčali v kaluži čaju, čo som vylial.

„Hana?“

Volal som ju Hana, ale ona sa volala Anna. Anička Vlčková. Tak sa volala, keď som ju spoznal. Keď sme sa vzali, prestala byť Vlčková a prestala byť aj Anna. Nepáčilo sa mi to meno. Jedna Anna, iná, mi kedysi dávno dala košom. To som bol ešte chlapec. Zanevrel som na všetky Anny. Bál som sa, že keď sa budem milovať so svojou ženou a vyslovím jej meno, budem myslieť na tú druhú. Strašne som sa toho bál.

Vzdychla a prisadla si na vysoký mäkký matrac. Posteľ zavŕzgala.

„Chceš vodu?“

Jej blízkosť mi uvoľnila myšlienky.

„Strašné, však?“ povedal som. „,Tebe vďaka za národ československý, ó, generál!‘ Fraška!“

Rozumela mi. Aj keď nesúhlasila, vždy bola na mojej strane.

„Mali sme vydržať do konca, Edek. Tak by sa to patrilo.“

„Nedalo sa.“

„Aj horšie veci si prestál.“

„Myslíš horšie ako amatérske recitácie?“

„Dívali sa na teba.“

„To je dobre. Viackrát ma tam neuvidia!“

Zasmiala sa. Vedieť rozosmiať milovanú ženu, to je vo vzťahu užitočnejšia schopnosť než výdrž v milovaní.

„Edek?“

„Tu som!“

Pootvorila okno a mne sa uľavilo.

„Budeš mať čerstvý vzduch.“

Miestnosť sa naplnila zvukmi nočných tvorov.

„Ten herec sa ti páčil, Hana?“

„Ktorý herec?“

„Veď ten. Mal od Milana o meter viac. Aby si vedela!“

„Nebuď zlý.“

„Naozaj! Nepamätáš si? Milan bol takýto, aha,“ ukázal som dlaňou výšku metrového trpaslíka.

Samozrejme, že to nebola pravda. Milan, môj kamarát Milan, nebol žiadny piadimužík. Bol iba o málo nižší odo mňa, štíhly, vždy vystretý, vždy s hlavou hore, s bradou zanovito vystrčenou a s výsmešnými ústami, ktoré chceli ženy bozkávať, ktoré chceli prinútiť, aby sa rozochveli a šepkali o láske.

„Nebuď zlý.“

To mi hovorila zakaždým.

Povedala mi to aj vtedy, keď vzniklo Československo a ja som si ohrýzal nechty, nadával som a mykal pravou nohou. Bol som biely ako stena a mal som zovretý žalúdok. Bál som sa Milana. Bál som sa, že príde a ľudia sa budú na neho dívať, nespustia z neho zrak, že Milan vylúdi úsmev na tej svojej tvrdej, kostnatej tvári, uprie na ľudí pohľad a mne bude koniec. Lebo Milan, môj kamarát Milan, mal uniformu, uniformu francúzskeho generála, a ja nie. Mal uniformu posiatu na ľavej strane metálmi a stuhami a ja som mal iba zle padnúce sako z nekvalitnej vlny a tie svoje memorandá v kartónových obaloch. Milan bol neprístupný, ostrý, sarkastický, mal nákazlivý smiech a strašidelné ľadové oči, kým ja som sa nedokázal zbaviť výrazu zbitého psa, vysokého hlasu a neobratnej gestikulácie.

„Nebuď zlý!“ povedala mi Hana, keď som nevedel, čo si počať, a spravil by som všetko, len aby Milan nikdy neprišiel, aby sa stratil tak, ako sa stratilo veľa dobrodruhov na planéte, aby po ňom nezostalo nič, iba jeho povesť.

„Nebuď zlý,“ hovorila mi, keď som sa raz rozplakal a pošepkal jej, iba jej, celkom ticho:

„Viem ísť za svojím cieľom aj cez mŕtvoly, viem aj zabiť.“ Ale ona sa zasmiala, lebo to, čo som povedal, bola hlúposť.

Cez mŕtvoly ísť neviem a v živote by som nezabil ani kohúta do polievky. To si o mne myslela. No mýlila sa.

„Veď nie som zlý. Alebo som? Hanička?“

Hana sa dotkla stareckej škvrny na chrbte mojej ruky.

„Si?“

„Trochu.“

Koniec ukážky