Jonas Jonasson

HUNDRAETTÅRINGEN SOM TÄNKTE

ATT HAN TÄNKTE FÖR MYCKE

Copyright © 2018 by Jonas Jonasson

Translation © 2018 by Mária Bratová

Jacket design based on series design by

Jonathan Pelham © HarperCollinsPublishers Ltd 2018

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6434-2

PREDSLOV

VOLÁM SA JONAS JONASSON a cítim, že by som mal čosi jednoznačne vysvetliť.

Nikdy som neplánoval pokračovanie knihy o Storočnom starčekovi, ktorý vyliezol z okna a zmizol. Mnohí však po tom volali, dokonca aj hlavná postava Allan Karlsson, ktorý vo mne ustavične vegetoval a pripomínal sa mi, kedy sa mu zachcelo.

„Pán Jonasson,“ vedel sa spýtať nečakane, keď som sa ponáral do vlastných úvah, „pán Jonasson, už ste to prehodnotili? Nevidí sa vám, že by sme mali ešte čosi spoločne podniknúť, kým naozaj nezostarnem?“

Veru sa mi to nevidelo. Mám pocit, že o najotravnejšom storočnom starčekovi som už povedal všetko, čo som chcel. Mojím zámerom bolo pripomenúť udalosti dvadsiateho storočia, aby sme na ne nezabudli a nemali tendenciu dopúšťať sa tých istých chýb.

Svoje posolstvo som sa usiloval zabaliť do láskavého humoru.

Kniha sa pomerne rýchlo rozšírila po svete.

No svet sa ani zamak nezlepšil.

Čas plynul. Allan vo mne sa prestal ozývať a ľudstvo sa naďalej pretĺka, ako vie. Každá nová udalosť ma napĺňala pocitom, že svet je ešte zmätenejší než kedykoľvek predtým. A ja sa na to všetko iba nečinne prizerám.

Vtedy sa vo mne zrodila potreba opäť sa k tomu vyjadriť. Vlastným spôsobom. Vlastne Allanovým svojským spôsobom.

A jedného dňa som sám seba počul, ako sa spytujem Allana, či je ešte vždy nablízku.

„Som tu,“ povedal. „Pán Jonasson, čo máte na srdci po takom dlhom čase?“

„Potrebujem vás,“ odvetil som.

„Načo?“

„Aby ste povedali, ako sa veci majú, a nepriamo naznačili, aké by mali byť.“

„Všetky?“

„Viac-menej všetky.“

„Pán Jonasson, vy už predsa chápete, že to nepomôže. Mám pravdu, však?“

„Nemýlite sa.“

„Dobre. Idem do toho,“ súhlasil stojedenročný.

* * *

Ozaj, ešte čosi. Toto je román o udalostiach zo súčasnosti a z blízkej budúcnosti. Zameral som sa na množstvo politicky verejne činných pohlavárov a osoby z ich najbližšieho okruhu. Väčšina postáv v románe vystupuje pod svojím skutočným menom. Podaktorých som toho ušetril.

Keďže vodcovia vo všeobecnosti skôr hľadia na ľudí zvysoka, než aby k nim vzhliadali, vidí sa mi rozumné, trochu si z nich za to uťahovať. V istom zmysle sú presne ako ostatní ľudia, no predsa len im patrí väčšia úcta. Práve týmto pohlavárom chcem povedať: Prepáčte. A buďte spokojní. Mohlo to byť aj horšie. Mimochodom: Čo ak to už je horšie?

Jonas Jonasson

INDONÉZIA

LUXUSNÝ ŽIVOT na rajskom ostrove by uspokojil hocikoho. Ibaže Allan Karlsson nikdy nebol hocikto a nemienil tak skončiť ani v stoprvom roku svojho života. Nejaký čas si so zadosťučinením užíval vylihovanie na ležadle pod slnečníkom a popíjanie objednávaných rôznofarebných drinkov. Najmä keď mal po boku svojho najlepšieho a jediného kamaráta, nenapraviteľného podvodníčka Juliusa Jonssona.

Ibaže starého Juliusa a ešte staršieho Allana zanedlho začalo unavovať ničnerobenie, najmä keď nemali nič iné na práci, iba míňanie miliónov, ktoré sa im v cestovnej taške podarilo previezť zo Švédska.

Nie že by na užívaní bolo niečo zlé. Skôr jednotvárne. Julius sa to pokúsil zmeniť tým, že prenajal stopäťdesiat stôp dlhú jachtu aj s posádkou, takže spolu s Allanom mohli s parádnymi udicami v ruke vysedávať na prednej palube. Mohlo to byť naozaj príjemné vytrhnutie z nudy, pravda, keby mali radi rybárčenie. Alebo keby im chutili ryby. Výlety na jachte však spôsobili len to, že kamaráti opäť robili to isté, čo na pláži. Konkrétne nič. Allan si na Juliusove narodeniny vymyslel, že z USA dá letecky dopraviť Harryho Belafonteho, aby kamarátovi zaspieval tri pesničky. Mimochodom, za veľa peňazí málo muziky. Harry sa napokon zdržal aj na večeru, hoci si za to nepýtal príplatok. No aspoňže spolu strávili večer, ktorý sa vymykal zo zaužívaného stereotypu. Práve Belafonte priviedol Allana k názoru, že Julius má slabosť na novú, modernú hudbu. Julius ocenil kamarátovo gesto a ani nehlesol o tom, že hosťujúci umelec bol mladý koncom druhej svetovej vojny. Napokon, v porovnaní s Allanom bol Belafonte stále iba dieťa.

Hoci návšteva hviezdy svetového formátu na Bali sa stala skôr len farebnou bodkou v sivej jednotvárnosti, predsa však výrazne ovplyvnila Allanovu a Juliusovu budúcnosť. Nie tým, čo Belafonte zaspieval či povedal, ale tým, čo si so sebou priviezol a čomu pri raňajkách pred cestou domov venoval najväčšiu pozornosť. Bolo to akési zariadenie, čierna tabuľka s nahryznutým jablkom na jednej strane, na druhej s obrazovkou, čo sa rozsvietila po stisnutí nejakého gombíka. Harry ho stláčal jednostaj. Chvíľami nespokojne hundral, v nasledujúcom okamihu sa pre zmenu spokojne pochechtával. A vzápätí znova frflal. Allan nikdy nebol dotieravý zvedavec, to rozhodne nie, no všetko má svoje medze.

„Nepatrí sa, aby som sa vám rýpal v súkromí, mladý pán Belafonte, ale nedá mi, aby som sa neopýtal, čomu sa venujete. Vari sa v tom… v tomto tu… niečo deje?“

Harry Belafonte pochopil, že Allan nikdy predtým nevidel tablet, preto mu ho s nadšením predviedol. Tá vecička vie ukázať, čo sa odohráva vo svete, čo sa už stalo, ba ešte viac, čo sa len stane. Podľa toho, čo sa na nej stlačí, ukážu sa obrázky aj filmy, skrátka, všetko, na čo si človek zmyslí. A dokonca aj to, na čo ani nepomyslí. Pri stisnutí ďalších gombíkov sa zo zariadenia vyvalí hudba. A pri ďalších sa tá čudná tabuľka rozreční. Očividne bola ženského rodu, predstavila sa ako nejaká Siri.

Po raňajkách a predvádzaní prístroja si Belafonte zobral kufrík, čiernu tabuľku a vydal sa na letisko, aby odletel domov. Na rozlúčku mu mávali Allan, Julius aj riaditeľ hotela. Umelcov taxík ešte ani poriadne nezmizol z dohľadu, keď sa Allan obrátil k riaditeľovi a poprosil ho, aby mu zohnal presne takú tabuľku, akú má Harry Belafonte. Pestrý a meniaci sa obsah pobavil storočného starčeka väčšmi než čokoľvek iné.

Riaditeľ sa práve vrátil z konferencie o hotelových službách, čo sa konala v Jakarte, kde sa dozvedel, že hlavnou úlohou personálu nie je iba poskytovať služby, ale preháňať to s nimi. Na dôvažok si uvedomil, že páni Karlsson a Jonsson sú dvaja z najlepších hostí v celých dejinách turizmu na Bali. Nie div, že riaditeľ mal už nasledujúce ráno pre pána Karlssona pripravený tablet. A k tomu ešte aj mobilný telefón. Ako bonus.

Allan nechcel vyzerať nevďačne, preto nepovedal, že telefón rozhodne nevyužije, keďže všetci, ktorým by mohol zavolať, sú už tridsať i viac rokov po smrti. S výnimkou Juliusa, pochopiteľne. Tomu však nikto nemohol volať. Práve to sa teraz malo zmeniť.

„Nech sa ti páči,“ povedal Allan kamarátovi. „Vlastne to je riaditeľov darček pre mňa, ale okrem teba nemám s kým telefonovať, no ty si sa mi doteraz nemal ako ozvať.“

Julius sa mu poďakoval za láskavosť a odpustil si poznámku, že Allan mu naďalej nemôže telefonovať, pre zmenu z opačného dôvodu.

„Len ho nezapotroš,“ pripomenul mu Allan. „Vyzerá draho. A pritom predtým boli telefóny lepšie, mali pevné miesto, šnúra viedla zo steny a človek vždy vedel, kde ho nájde.“

* * *

Čierna tabuľka sa stala Allanovým najcennejším majetkom. Navyše ju používal grátis, lebo keď šéf hotela požiadal predajcov v Denpare, aby tablet a telefón nachystali na prevádzku podľa najlepšieho vedomia, podpísal zmluvu, čo okrem iného značilo, že SIM karta patrí hotelu, ktorý týmto zdvojnásobil výdavky za telekomunikačné služby, hoci nikto nechápal prečo.

Storočný starček sa naučil, ako táto čudesná vecička funguje, a sotva ráno otvoril oči, okamžite ju zapol, aby zistil, čo sa stalo za uplynulú noc. Najväčšmi ho bavili drobné a očarujúce správičky z celého sveta. Ako napríklad tá o stovke lekárov a sestričiek z Neapola, ktorí sa v práci striedali pri zapisovaní a odpisovaní, takže hoci nikto z nich nepracoval, všetci dostávali plat. Alebo informácia z Rumunska, podľa ktorej za korupciu odsúdili také množstvo štátnych úradníkov, že v celej krajine do posledného miesta zaplnili väznice. A že doteraz neuväznení úradníci našli riešenie problému v legalizácii korupcie, lebo to ich zbavilo nutnosti stavať nové väznice.

Allan a Julius sa dopracovali k novému rannému rituálu. Starý sa zakladal na Allanových pravidelných ponosách, keď sa pri raňajkách zakaždým sťažoval na kamarátovo chrápanie, čo sa ozývalo aj cez stenu. Nový rituál sa začínal rovnako, no Allan ho oživil rekapituláciou toho, čo našiel vo svojej tabuľke. Krátky spravodajský súhrn sa Juliusovi spočiatku pozdával, najmä keď odviedol pozornosť od jeho chrápania. Nadchol ho predovšetkým rumunský nápad, ako urobiť z nezákonnosti čosi zákonné. Veď si len predstavte, o koľko ľahšie by sa žilo podvodníkovi v takejto krajine!

Túto predstavu mu Allan rýchlo vybil z hlavy postrehom, že keby zákony legalizovali podvod, definícia ako taká by stratila opodstatnenie. Julius mal už-už na jazyku návrh, aby sa z Bali okamžite presťahovali do Bukurešti, vzápätí však stratil záujem. Radosť z drobných krádeží a podvodov predsa spočíva v tom, že o niečo pripravíte niekoho, kto si to vlastne zaslúži a ani to nebude brať zle či priveľmi osobne. Ak sa však zavádzanie či klamstvo nemá pokladať za podvod, potom to všetko nestojí za nič.

Allan ho utešoval, že Rumuni určite vyjdú do ulíc, aby protestovali proti plánom politikov aj úradníkov. Rumuni vo všeobecnosti nie sú až tak veľmi filozoficky založení ako tí, ktorí o tom všetkom rozhodujú. Tí po zrelej úvahe dospejú k záveru, že podvodníkov treba zatvoriť, odhliadnuc od titulov, postavenia a dostatku či nedostatku miesta vo väzniciach.

Na Bali sa rozhovory pri hotelových raňajkách čoraz častejšie zvrtli na tému, na ktoré miesto sveta by sa Julius s Allanom mohli vybrať, lebo tu im začína byť otupno. No a keďže hlavnou správou dnešného rána bola informácia, že na severnom póle je o dvadsať stupňov teplejšie než zvyčajne, Allan zvažoval, či by to nemohla byť dobrá alternatíva.

Julius si napchal do úst opekané rezance, pokojne doprežúval a potom vyhlásil, že pre seba ani Allana nepokladá severný pól za vhodné riešenie. Najmä ak sa tam naozaj začal topiť ľad. Julius totiž ľahko prechladne, ak sa mu namočia nohy. Okrem toho tam žijú ľadové medvede a o tých vie iba toľko, že od narodenia každé ráno vstávajú hore zadkom. To sa nedá povedať o hadoch na Bali, tie sa aspoň boja ľudí.

Allan usúdil, že sa netreba čudovať, ak medveď stráca náladu, keď sa mu pod nohami topí ľad. Ak to nemá dopadnúť naozaj zle, zrejme by mal – kým je čas – prejsť niekam, kde bude pevná pôda pod nohami. A to by mohla byť radšej Kanada, lebo v USA je opäť nový prezident. Ozaj, už o tom hovoril Juliusovi? A ten nový prezident nepustí cez hranice hocikoho.

Ale áno, Julius už počul o Trumpovi. Tak sa volá, však? Ľadový medveď je síce biely, ale cudzinec. Takže by si nemal robiť priveľké nádeje.

Novinky v Allanovej čiernej tabuľke sa vyznačovali tým, že boli buď veľké, alebo malé. Tie veľké bývali dosť nudné. Allan sa im nevyhýbal, no vyhľadával skôr malé a nezvyčajné, lebo zo slona komára neurobíš, iba naopak.

Počas prvých sto rokov svojho života Allan nikdy nerozmýšľal o perspektívach ľudskej existencie. Jeho nová hračka mu však ukázala, že svet je mimoriadne nebezpečný. Tým si potvrdil správnosť rozhodnutia, podľa ktorého svetu jednoducho ukázal chrbát a staral sa iba o seba.

Spomenul si na rané detstvo, keď si zarábal ako poslíček v továrni na výrobu pušného prachu vo Flene. Polovica tamojších robotníkov venovala čas túžobnému očakávaniu červenej revolúcie, kým druhá polovica sa desila hrozby zo strany Číny a Japonska.

Pojem žltá hrozba sa zakorenil v časoch starých Rimanov a v spisoch, kde sa vykresľoval scenár, podľa ktorého biely svet jedného dňa pohltí žltý.

Allan sa o tieto farebné odchýlky nezaujímal a rovnakú cestu razil aj po druhej svetovej vojne, keď sa najodpornejšou zo všetkých farieb stala hnedá. Nevšímal si to, rovnako ako príklon ľudí k novej ideológii. Tá vyjadrovala skôr túžbu po niečom než proti niečomu. Prerazila najmä rečami o svetovom mieri, pomaľovanými karavanmi, kvetmi a v niektorých prípadoch hašišom. Všetci milovali všetkých, iba Allan nemal rád nikoho a nič. Okrem svojej mačky. Nie že by bol zatrpknutý, jednoducho – bol taký.

Kvetinové obdobie vo svete vydržalo, až kým sa k moci nedostali Margaret Thatcherová a Ronald Reagan, ktorí k tomu pristúpili z inej strany. Podľa nich bolo oveľa praktickejšie ľúbiť sám seba a vlastný úspech. No a keď už teda treba narýchlo nájsť, koho nemať rád, potom tu boli Rusi. Iná hrozba vo všeobecnosti ani nejestvovala, a Reagan navyše zobral sovietskemu komunizmu vietor z plachiet tým, že rečnil o plánoch na vesmírny systém obrany, ktorý sovietske rakety zničí už vo vzduchu, čím zabezpečí pre všetkých mier a radosť. Pravda, okrem tej polovice ľudstva, ktorá nemala na každodenný chlieb, a zopár tisícov britských baníkov, ktorí nemali nijaké bane. Najnovšie si už netreba robiť ťažkú hlavu zo všetkých naokolo, stačí sa s nimi znášať. Klapalo to, kým sa opäť neobrátil vietor.

Možno trochu nečakane však hnedí nenápadne urobili comeback. Tentoraz nedorazili z Nemecka, teda aspoň nie v prvom slede. Dokonca ani v druhom. Ale zato sa vynorili v rade iných krajín. Ani USA neboli prvé, ale prostredníctvom novozvoleného prezidenta sa stali najvýznamnejšími. Ťažko povedať, do akej miery mu zhnedla duša, zdá sa, že sa to menilo zo dňa na deň. Odrazu už nestačilo byť najlepším rančerom, nutnosťou sa stalo otvorene pohroziť Západu a skomplikovať mu život. Veď každému podľa jeho zásluh, však?

Allan by rád pokladal svoju čiernu tabuľku za obyčajný nástroj zábavy, no ťažko sa ubránil myšlienkam o tušených súvislostiach. Preto zvažoval, že tabuľku odloží. Povedzme na celý deň. Prípadne na dva dni. Zároveň si však musel neochotne priznať, že na to je už neskoro. Muž, ktorý sa väčšmi než ktokoľvek iný nestaral o stav udalostí a sveta, sa o ne začal zaujímať. Až priveľmi.

„Hrom do toho,“ hundral si popod nos.

„Do čoho?“ zaujímal sa Julius.

„Do ničoho. Nič som nepovedal.“

„Ale hrom?“

„Presne tak.“

INDONÉZIA

KEĎ SA ALLAN napokon stotožnil a zmieril s nečakane prebudeným záujmom o spoločnosť, jeho čierna tabuľka opäť získala stratenú pozíciu. Privítala ho správou o Nórovi, ktorý vo vlastnom jazere kŕmil plotice a pleskáče mrkvovými granulami. Nakŕmené ryby sa potom stali potravou šťúk, ktorým z toho zružovelo mäso. Nór ich vylovil, nafiletoval a predával ako lososy. Riziko odhalenia minimalizoval tým, že podvrh exportoval výlučne do Namíbie, kde však – samozrejme, čírou náhodou – žil penzionovaný inšpektor stravovacích zariadení z Osla. Ihneď vyhlásil poplach, Nóra zatvorili a ceny lososích filetov sa v juhozápadnej Afrike vrátili do normálu.

Takýmito správami tabuľka zásobovala Allana, čím mu prinavrátila chuť do života. Na rozdiel od Juliusa, ktorý bol jednostaj frustrovaný. Veď už prešli mesiace, a on nevykonal jedinú nečestnosť. Pritom posledné roky sa doma vo Švédsku aj on zapodieval chabejšou podobou nórskeho podvodu s lososmi. Importoval zeleninu zo vzdialených krajín, tovar dával prebaliť a predával ho ako švédsky. Na tom sa dá naozaj dobre zarobiť. Veď mierne podnebie na severe spolu s nezapadajúcim slnkom umožňujú rajčinám aj uhorkám dozrievať pomaly, takže ich bohaté chute dosahujú svetovú úroveň. Inými slovami, ako to vyjadril básnik devätnásteho storočia Carl Jonas Love Almqvist: „Len vo Švédsku rastú švédske egreše.“

Juliusa však egreše nezaujímali, lebo dopyt po nich oslabol. Zato so zelenou špargľou to bolo inak. Len čo jar pomaly prechádzala do leta, ľudia ochotne zaplatili štyriaj päťkrát viac za viazaničku špargle len preto, že je švédska.

Švédska špargľa Juliusa Jonssona sa v tom čase práve viezla loďou z Peru. Obchodom sa dlhý čas darilo. No zrazu jeden z Jonssonových predavačov prejavil priveľkú horlivosť a špargľu z Gotlandu predával na štokholmskom trhu Hötorget najmenej päť týždňov predtým, než sa dala zohnať na Gotlande. To vyvolalo isté nezrovnalosti a švédske potravinové reťazce spozorneli. Z ničoho nič sa vynorili kontroly na takých miestach a v takom čase, keď tam nemali čo hľadať. Julius krátko nato prerušil kontakty s tromi peruánskymi partiami dodávateľov, ktorým v mene zákona skonfiškovali a zničili všetok tovar. Vzápätí zatkli priekupníkov a na rozdiel od Juliusa ich zatvorili. Taký je už osud priekupníkov.

Hoci ruky zákona nedosiahli až na mozog, ktorý to všetko riadil, Julius stratil záujem o ďalšie obchody. Unavovala ho švédska dokonalosť a dôslednosť. Vari niekto od tej peruánskej špargle zomrel?

Veru nie, statoční podvodníci doma vo Švédsku už nemali dôvod namáhať sa. Julius sa rozhodol, že pôjde na zaslúžený odpočinok. To značilo, že nerobil nič, iba doma trochu pálil, sem-tam pytliačil na losa a bez opýtania odoberal susedovu elektrinu. Mimochodom, vôbec nie veľa. Aspoň nie do času, kým mu na dvere nečakane nezaklopal storočný chlapík. Povedal, že sa volá Allan a má so sebou ukradnutú cestovnú tašku, ktorú neskôr po príjemnom obede a domácej pálenke spoločne otvorili. Ukázalo sa, že taška kypí miliónmi.

No a potom už nasledovalo jedno za druhým a tak ďalej. Julius s Allanom sa striasli všetkých tvrdohlavých indivíduí, ktoré nástojili na vrátení peňazí, a skončili na Bali, kde sa v rovnomernom rytme pekne zbavovali obsahu tašky.

Allan videl, že Julius chodí so sklonenou hlavou. Znechuteného kamaráta sa pokúsil inšpirovať tým, že mu nahlas predčítaval z čiernej tabuľky o najrozmanitejších nemorálnostiach z rozličných kútov sveta. Rumunsko, Taliansko a Nórsko už prebrali. Juhoafrický prezident Zuma im jedny raňajky spestril tým, že za peniaze daňovníkov si dal vybudovať súkromný bazén aj divadlo. Zaslúženú pozornosť kamarátov si získala aj istá švédska kráľovná tanečnej kapely, keď v colnom vyhlásení pri služobnej ceste do zahraničia uviedla sedmoro šiat a osemnásť párov topánok.

Lenže Julius zostával skleslý. Potreboval čosi robiť, a to skôr než bude naozaj hlboko deprimovaný.

Allana, ktorý si za celých sto rokov ani raz nedovolil pre čosi sa starostiť, netešilo, že kamarát stratil iskru. Hádam len existuje niečo, čo by ho opäť nadchlo!

Napriek hlbokým úvahám sa v nápadoch nedostal ďaleko, vtom však zasiahla náhoda. Stalo sa to jedného večera, keď sa Allan uložil do postele, no Julius cítil, že by ešte potreboval utíšiť smútok v duši. Zasadol do hotelového baru a objednal si pohárik miestneho araku. Vyrábal sa z ryže a cukrovej trstiny, chutil ako rum a bol taký silný, až vháňal slzy do očí. Julius už zistil, že jeden pohárik smútok zmierňuje, ďalší ho zaženie. Pre istotu si tesne pred spaním väčšinou dožičil tretí.

Prvý pohárik tohto večera mal dopitý, druhý bol na ceste a Juliusovi sa zrazu dostatočne vyostrili zmysly, aby registroval, že v podniku nie je sám. O tri stoličky ďalej sedel Ázijčan v strednom veku, v ruke s pohárikom araku.

„Na zdravie,“ Julius upäto pozdvihol svoj pohárik.

Muž odvetil úsmevom, po ktorom obaja zaexovali a vystrúhali grimasu.

„Teraz sa to začína utriasať,“ skonštatoval muž, ktorý mal v očiach presne také slzy ako Julius.

„Prvý, alebo druhý?“ zaujímal sa Julius.

„Druhý.“

„Presne ako ja.“

Julius aj muž sa pomkli bližšie a obaja si objednali tretí pohárik toho istého.

Chvíľu sa nezáväzne rozprávali, potom sa muž predstavil:

„Simran Aryabhat Chakrabarty Gopaldas,“ povedal. „Veľmi ma teší!“

Julius vypúlil oči na muža, ktorý mu práve povedal svoje meno. Mal v sebe dostatok araku, takže mu nerobilo problém vysloviť, čo si myslí:

„Tak sa predsa nemôžete volať!“

Čoby nie, najmä ak máte indický pôvod. Simran plus všetky tie ostatné mená sa ocitol v Indonézii po nešťastnom incidente s dcérou istého absolútne nechápavého muža.

Julius prikývol. „Otcovia dcér vedia byť oveľa nechápavejší než ostatní. Ale preto ešte netreba mať meno, na ktorého vyslovenie potrebujete celé predpoludnie, však?“

Muž, ktorý sa volal, ako sa volal, na význam vlastnej identity hľadel pragmaticky. A možno prejavoval zmysel pre humor.

„Ako by som sa podľa vás mal volať?“

Juliusovi sa indický zbeh páčil. No ak tu majú spolu sedieť a spoznávať sa, s tými menami treba čosi urobiť. Po mužovej otázke sa Julius chopil príležitosti.

„Gustav Svensson,“ vyhlásil Julius. „To je dobré meno, sadne do úst a ľahko sa zapamätá.“

Muž odvetil, že nikdy nemal problémy spomenúť si na Simrana Aryabhata Chakrabartyho Gopaldasa, ale súhlasí s tým, že Gustav Svensson znie pekne.

„Švédske meno, však?“ ubezpečil sa cudzinec.

Julius spokojne prikývol, veď švédskejšie už ani nemôže byť. Práve vtedy a tam sa začal rodiť jeho nový podnikateľský plán.

* * *

Kým Julius Jonsson a Simran Voľajaký dopili tretí pohárik araku, naozaj si udreli do nôty. A než sa večer skončil, jednoznačne usúdili, že sa musia opäť stretnúť. Na tom istom mieste, v rovnakom čase a hneď nasledujúci večer. Julius sa skalopevne rozhodol, že muž s nemožným menom sa bude volať Gustav Svensson. Simranovi Aryabhatovi Chakrabartymu Gopaldasovi sa to zapáčilo. Veď doterajšie meno mu neprinieslo bohvieaké šťastie.

Chlapi v rovnakom duchu pokračovali niekoľko večerov po sebe. Ind si zvykol na novú identitu. Pozdávala sa mu.

Už deň po ich zoznámení sa Ind prihlásil na pobyt v hoteli pod starým menom a spokojne si tam žil po celý čas, čo spolu s Juliusom snovali plány na budúcu spoluprácu. Keď riaditeľ hotela pomerne dôrazne oznámil, že od indického hosťa očakáva platbu,

Gustav sa priznal Juliusovi, že sa hodlá vypariť. Bez platenia. A bez odhlásenia. Napokon, riaditeľ by aj tak nikdy nepochopil, že za Simranov účet nemôže brať na zodpovednosť Gustava.

Zato Julius tomu rozumel dokonale. A kedyže sa Gustav chystá zmiznúť?

„Počas najbližšej štvrťhodinky.“

Aj tomu Julius rozumel. Ibaže nemienil stratiť nového kamaráta, preto mu vtisol do ruky telefón, čo dostal od Allana.

Koniec ukážky