Túto knižku venujem svojim rodičom, bratovi a kamarátom.

Ďakujem ocinovi za pozornosť, ktorú mi venoval,

za hodiny tréningu, ktoré som s ním absolvoval, a za to, že sa pre mňa stal vzorom sily, vôle, disciplíny a morálky.

Ďakujem mamine za jej láskavú starostlivosť, oddanosť a podporu aj vtedy, keď už vo mňa nikto neveril.

Im obom som vďačný, že vo mne vypestovali lásku k prírode, športu a životu.

Ďakujem svojmu bratovi, že so mnou kráča životnou cestou plnou športu, cestovania, dobrodružstva, umenia a objavovania prírody. Práve s ním som rozbehol športový lifestylový magazín a koncept Stvorení pre šport, na základe ktorého vznikla aj táto kniha.

Si parťák na celý život.

A, samozrejme, ďakujem svojim kamarátom,

s ktorými môžem viesť nekonečné filozofické debaty o vesmíre a záhadách života. Bez vás by som nebol tým, kým som. Ste moje zrkadlo a veľmi si vás vážim.

Text © 2018 by Roman Chrappa

Cover design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6297-3

0.

Rok nula

Chuť nápoja bola neznesiteľná, no cítil, ako sa prepája s jeho krvou. Celé telo sa rýchlo zohrialo, trochu sa toho bál. Prešlo asi štyridsať minút a svet sa začal ohýbať. Lucas nikdy nič podobné v živote nezažil. Zdalo sa mu, akoby zomrel, ale zároveň všetko, čo ho obklopovalo, ožilo. Každý fraktál, každý atóm sa menil, rozpadal a zoskupoval do geometrických foriem. Farby, ktoré ho obklopovali, boli tak neuveriteľne žiarivé. Svetlo sa delilo do celého spektra, nikdy by si nepomyslel, aké môže byť nádherné. Ležal v prítmí obrovského stromu, oheň pred ním rástol do hviezdnej oblohy a len čo sa jej dotkol perspektívou, splynul s ňou. Príroda, ktorá ho obklopovala, pulzovala ako tep srdca. Každým úderom sa miazga pohybovala ďalej a ďalej, až do tých najmenších vlásočníc v poslednom liste, v poslednom korienku. Strach zmizol a vízie pomaly tiež. Lucasova pozornosť sa presunula z vonkajšieho sveta do jeho vnútra. Zacítil silu myšlienok, ktoré prichádzali z veľkej diaľky. Prisahal by, že vydávali zvuk, ako keď brnknete po strune a ona sa rozozvučí. Boli to jemné vibrácie, ktoré sa stupňovali, hneď ako im venoval pozornosť. Rozhodol sa teda, že ich bude pozorovať. Presne v tom momente nad ním rozprestrela krídla obrovská sova a začala ho sledovať. Vzápätí krídla stiahla k sebe. Jej oči boli hlboké a tiché. Zachytil prvú myšlienku. Prečo som niekedy závistlivý? Prišla odpoveď. Zo strachu, že ťa ľudia neberú vážne, túžiš po pozornosti ostatných, aby si sa necítil sám. Sotva dostal odpoveď, stiahol sa mu žalúdok a vzápätí jeho obsah vyvrátil do nádoby, ktorú mal položenú vedľa seba. Ovlažil sa čistou vodou, utrel si ústa a znovu si ľahol na bok. Zachytil ďalšiu myšlienku. Je moja ambicióznosť znakom budúceho úspechu alebo len prejavom sebectva? Sova nad ním žmurkla. Prišla odpoveď. Pociťovať túžbu po dosiahnutí úspechu nie je prejavom sebectva, ak to robíš preto, aby si potešil svoje srdce, a nie kvôli budúcej odmene. Hneď ako odpoveď doznela, prišlo to opäť, žalúdok sa mu obrátil naruby, tentoraz to trvalo dlhšie. Po každom vyvrátení sa Lucasovi veľmi uľavilo, cítil sa ľahšie a prázdnejšie. Akoby bol predtým obalený v cibuľových šupkách a teraz ich postupne jednu za druhou odstraňoval. Čo to má znamenať? Tie šupky som nebol ja? Vracanie. Očistenie. Úľava. Ak nie, tak kto naozaj som? Tentoraz dostal odpoveď bez slov. Sova znovu rozprestrela krídla a obrovskou rýchlosťou zamávala. Všetko naokolo sa rozvírilo, ako keď zafúka vietor do lístia, Lucas však neležal na zemi, stal sa tými čiastočkami, dostal sa do línie, ktorá sa nekončila a nikdy ani nezačala, mal pocit, že dokáže vidieť za čas. Po chvíli absolútneho ticha sa otázka zopakovala: Kto som? Odpoveďou však bola hudba, ktorá cezeň prenikala. Aya, aya a dej a dej a dej, hej, ej, hej, jej a hej…

PROLÓG

Verím, že príbehy sú tu na to, aby nás inšpirovali

Chcem vám rozpovedať príbeh. Práve v tomto momente som dopísal plán, ktorým som sa riadil. Bol to tréning, ktorý ma naučil byť tým, kým som. Bolo to neuveriteľné obdobie, v ktorom som sa učil počúvať. Tento príbeh vám odovzdá nielen tréningový plán. Ponúkne vám aj správny jedálniček a naučí vás kontemplovať o svete bez predsudkov. Vytvoriť si vlastnú formu. Tento príbeh je natoľko reálny, že sa môže dotýkať každého. Je to príbeh o človeku, ktorý bol na začiatku zdravý a šťastný. Zdravý v zmysle svieži, nezaťažený, ľahký. Ako dieťa behal bezstarostne po svete a vo všetkom videl zázrak. Postupne však dospel a zabudol. Zabudol na to, aké to je byť stále nadšený z nových možností a situácií, aké to je pozorovať oblohu s úžasom. Každodenný zhon a rutina ho vtiahli do zabehnutej mašinérie a on sa stal súčasťou spoločnosti, ktorá sa delí na úspešných, bohatých, silných a zdravých na jednej strane a smoliarov, chudákov a chorých na strane druhej. Tento človek v intenzívnom kolotoči každodennosti nielenže zabudol na svoje sny, on sníval sny iných.

Až nastal čas, aby sa prebudil. Prebudil svoje telo, prebudil svoju myseľ, zobudil sa. Toto je príbeh o Lucasovi, ktorý sa jedného dňa rozhodol, že začne trénovať. Často nevedel, čo chce, vedel len, že už nechce žiť tak, ako predtým. Tento príbeh je o tréningu človeka v produktívnom veku, ktorý najprv nechal svoje telo schátrať.

Je to príbeh, ktorý motivuje ľudí k tomu, aby si spomenuli. Spomenuli, aké to je, keď sa cítite skvele, keď dokážete zabehnúť pätnásť kilometrov len tak pre radosť. Keď sa potešíte z pohára čistej vody tak, ako sme to robili v mladosti na ihrisku, keď sme celý deň hrali futbal alebo skákali cez švihadlo. Keď sa rozhodnete, že vybehnete na najvyšší kopec, a keď ste hore, chceli by ste ísť ešte vyššie. Pamätáte si na to, keď jediné, čo vás zastavilo v objavovaní, boli odreté kolená a noc? Ako vám chutilo jedlo? Ten skutočný hlad, ktorý prišiel až po tom, ako vám v žalúdku škvŕkalo. Neboli sme stále prejedení a malátni, nejedli sme trikrát za deň mäso a naši rodičia z nás boli frustrovaní, pretože sme večer mali stále dostatok energie a nechceli sme ísť spať. Kde ostali tie časy? Verím, že potenciál ľudského tela a mysle je skoro neobmedzený a na konci svojho života budeme ľutovať, že sme tento potenciál nenaplnili. Môžete úprimne povedať, že ste práve teraz v najlepšej forme svojho života? Žiadna minulosť, žiadne výhovorky! Nezáleží na tom, koľko máte rokov. Bez mihnutia oka sa staráte o svoje auto, dávate mu najlepší olej, chodíte s ním na prehliadky, máte ho dvakrát poistené, používate alarm, aby bolo v bezpečí, čistíte ho zvonku aj zvnútra, a keď nedajbože havarujete, je to tá najhoršia udalosť na svete. Môžete úprimne povedať, že sa tak staráte aj o svoje telo? Telo je naše auto, ktoré nás vozí celý život. Trpí práve preto, že sme zanedbali svoju myseľ. To ona je tým pánom. Ale je ním naozaj? Kto je ten, kto skutočne rozhoduje? Je to telo, myseľ alebo naše ego? Nemám čas. Nemám čas cvičiť, nemám čas čítať, nemám čas stravovať sa zdravo, nemám čas na oddych, nemám čas na rodinu, nemám čas na priateľov, nemám čas na cestovanie. Nemám peniaze, pretože musím pracovať, musím pracovať, pretože nemám peniaze, pracujem, a preto nemám čas. Nemám čas, pretože nemám peniaze na to, aby som mal čas si to všetko dopriať. Nemám peniaze, pretože nemám čas. STOP! Naozaj nemáte čas? A toto poznáte? Mám čas na prácu, na rýchle jedlo, rýchlu sprchu, na večerné víno po šichte, na nočné vyjedanie chladničky, na rannú kávu, na nákupy, na platenie účtov, na voľby, na hádku so šéfom, na ohováranie kolegov, na hnev v zápche na diaľnici, na pozeranie televízie, na čakanie na príležitosti, na internet, na facebook, na sťažovanie …

Takže času máme dosť. A kto má pod kontrolou náš čas, keď nie my? Najhoršie na tom je, že sme presvedčili sami seba o najväčšom klamstve na svete – že náš život neriadime my. Myslíte si, že si musíme dovoliť mať dovolenku? Kto a kedy nám určil hranice oddychu, víkendu, vstávania, večierky, zábavy či smútku? Nevytvorili sme systém, ktorý nás kontroluje a obmedzuje sám? Náš dnešný človek sa narodil do bohatej spoločnosti, nikto mu jeho slobodu nezobral, a preto sa mohol rozhodnúť sám ako väčšina z nás. Samozrejme, hovorím o slobodnej spoločnosti, v ktorej nevládne boj ani diktatúra. Možno vám bude tento príbeh povedomý. O človeku, ktorý nemá rád svoju prácu, dni sa mu zdajú rovnaké a on už nemá odvahu to meniť. Je to stabilný príbeh so stabilným platom. Skúsim ho na úvod rozanalyzovať, aby bolo jasné, kde sa Lucas na začiatku svojho príbehu nachádza. Každý správny tréner musí poznať východiskovú situáciu. Nič sa nedeje len tak…

No toto je príbeh o človeku, ktorý sa jedného dňa rozhodol vystúpiť zo svojej stabilnej zóny. Začal trénovať a plne sa sústredil. Na aký šport? Na vedomý pohyb tela a mysle. Vedomé žitie. Lucas svojím rozhodnutím našiel svoj čas. A zmenil svoj život. Ukážem vám jeho myšlienkový prevrat a celú životosprávu, ktorá viedla k jeho úspešnej transformácii. Máte aj vy odvahu prekonať lenivosť zabehnutých konceptov mysle? Otvoriť sa novým netradičným poznatkom, ktoré som ako tréner nabral svojím skúsenostným poznaním? Možno niektoré techniky budete poznať, možno s niektorými metódami nebudete súhlasiť, ale som hlboko presvedčený, že žiak potrebuje trénera len na začiatku. Lebo ak má byť cesta trvalá, musí si pohyb života obľúbiť sám a neskôr mu dať vlastnú formu. Často budem používať slovo pohyb. Nie sme na neho myšlienkovo viazaní tak, ako na slovo šport alebo cvičenie. Myslím si, že vo vesmíre, v ktorom žijeme, je práve pohyb tou najdôležitejšou konštantou. Bruce Lee rád hovorieval: „Be water, my friend.“ Z jeho taoistického pohľadu voda symbolizovala nehmatateľnosť, pružnosť, vytrvalosť. Treba však doplniť, akou vodou máme byť. V samotnej podstate je voda element, ktorý oživuje, ale môže aj ničiť. Keby ste si mali vybrať – chcete byť rozbúrená rieka alebo rybník, ktorý neodteká? V rozbúrenej rieke je život, stále sa mení a je silná, na opačnej strane rybník sa rozkladá, stojí na mieste a zomiera predčasne. Buď ako voda, môj priateľ, buď stále v pohybe, teda až na výnimky skákajúcich myšlienok… Ale k tomu sa dostaneme. Najlepší čas niečo urobiť so svojím životom je teraz. Kto, keď nie ty? Kde, keď nie tu? Kedy, keď nie teraz? Prestaň odkladať svoje rozhodnutia nazajtra a rozhodni sa dnes. Na konci dňa budeš zaspávať spokojný a ráno vstaneš nedočkavý, pretože objavíš tok života. Buď ako voda alebo zelený čaj v nádhernej šálke. Správnu formu si už nájdeš sám.

1.

Dovtedy sa chodí s krčahom po vodu, kým sa nerozbije

Hodiny sa hrali so sekundovou ručičkou, ktorá sa blížila k dvanástke. Chodba v nemocnici bola sterilná a tichá. Lucas zamyslene pozeral do zeme, pred očami sa mu menili farby ako v kaleidoskope. Nedokázal svoj zrak udržať na jednom mieste. Len sedel a hlasno dýchal. Mal pocit, akoby mal vyrazený dych. Nikdy v živote sa mu to ešte nestalo, nepoznal ten pocit, keď vás zradí telo. Ako môže niekto skolabovať kvôli stresu? Tak dlho sa zdalo, že je všetko v poriadku. V práci sa mu darilo celkom dobre, bol programátor, vývojár nových aplikácií. Nechápal, prečo z ničoho nič odpadol. Nerozumel tomu. Ako dieťa mal dosť pohybu. Futbal, plávanie, naháňačky. To deti robia – behajú, pretože chcú a môžu. Presun medzi bodom A a bodom B môže byť rýchlejší, tak prečo to nevyužiť? Je to prirodzené.

„Pane?! Tak čo vám povedala? Milujem našu doktorku. Je taká láskyplná. Mám rád to slovíčko – láskyplná. Plná lásky. Dnes už tak nerozmýšľame. Ha! Chodím sem ako na klavír. Vysoký tlak, kŕčové žily a tak ďalej, ale niečo vám poviem – bourbon mi nezoberú. Nie je to logické, veď ten tlak znižuje. Veci musia dávať logiku. Napríklad prečo je v nemocnici všetko biele, keď je dokázané, že farba, ktorá najviac upokojuje, je zelená? To má hygiena prednosť pred zdravým rozumom? Aj zelená môže byť čistá. Tak čo vám povedala? Vyzeráte zelený, ale inak, nie tak upokojujúco.“

Lucas sa cítil ako vo filme bratov Coenovcov. Čo je to za postavičku?! Zvraštené čelo ako znak Adidas, Belmondova baretka, palička Doktora Housa a tá voda po holení… To je už Veľká noc? Napriek tomu vyzeral veľmi milo. Tento dedko sa tu objavil len tak, pred chvíľou bola chodba prázdna, len dvaja medici tlačili vozík s nejakou paňou, ktorá bola celá od slín. Lieky.

„No, vraj mám metabolickú poruchu, vysoký krvný tlak a nábeh na cukrovku. Sem-tam nejakú arytmiu srdca. Tu mi predpísala tabletky, mám sa vyhýbať stresu, klasická péenka, ale už nie také úplne klasické odpadnutie.“

Ten dedo mal v sebe toľko energie. Vyskočil zo stoličky a išiel si po vodu. Na chodbe bol taký ten galón, ktorý je skoro všade vypitý, tu ešte trochu ostalo. O chvíľu bol naspäť.

„To viete. V mojom veku je to už normálne, telo sa pomaly zastavuje. Som však vďačný za to, ako sa mám. Vďaka celoživotnému tréningu som v celkom dobrej kondícii. Chodím sem len na pravidelné prehliadky. Dáte si dúšok vody? Dúšok je krásne slovo. Len dúšok pre našu dušu.“ Lucas sa zasmial. Zrazu ten skľučujúci pocit zmizol.

Akoby ho objala neznáma energia a dodala mu pokoj a zároveň silu. To, čo mu povedala doktorka, zrazu neexistovalo. Na túto chvíľu neexistovala potenciálna smrť.

Dedo sa otočil smerom k nemu, akoby vycítil, nad čím rozmýšľa.

„A viete, v takýchto chvíľach človek začne rozmýšľať nad smrťou. Najmä, keď súčasná príčina môže viesť k tomuto následku. Nezamýšľajte sa teraz nad smrťou. Nechápte ma zle, je veľmi dôležité vnímať našu smrteľnosť, ale opakom smrti nie je život, je to narodenie. Smrť je nádherná, dalo by sa povedať, že je čiastočne zmyslom života. Tu sa dostávame k tomu podstatnému – a tým je život. Sústreďte sa naň. V jednom okamihu sa vám život zmenil. Zatiaľ si myslíte, že k horšiemu. Poddajte sa tomu a prijmite túto zmenu. Môžete sa z nej stať múdrym človekom. Nemusíte sa báť. Múdry bude pre vás znamenať aj zdravý.“

Lucas mal rád netradičné rozhovory. Keď bol malý, často chodieval k otcovi do firmy. Jeho otec vyrábal šaty. Obkolesený dospelými sa cítil ako na dobrodružnej výprave. Nerozumel veciam, o ktorých sa bavili, ale rád počúval nové slová. Tie ho vždy fascinovali. Možno to bol dôvod, prečo začal programovať. Bol to preňho nový jazyk, ktorému chcel porozumieť. Jeho otec hovorieval starú pravdu, že šaty robia človeka. Tento aforizmus pozná každý, on si však veľmi skoro uvedomil, že šaty znamenajú myslenie. Prečo na to len zabudol? Súčasná doba je ľuďom ako Lucas naklonená. Programátorom. Môžete zmeniť svet len pomocou výkonného počítača z izby s pripojením na internet. Naše vedomie sa rozrastá o digitálny svet, pohybujeme sa medzi binárnymi kódmi, profilmi na sociálnych sieťach, informácie už nie sú také dôležité, sú dostupné každému. Najväčšia výzva je správne si z nich vyberať a správne ich používať. Je to doba mozgu a myslenia. Len si vybrať tie správne šaty.

Porucha metabolizmu alebo porucha látkovej výmeny patrí vo väčšine prípadov medzi dedičné choroby. Áno – jeho rodičia nepatrili k najzdravším ľuďom na planéte, no nijako sa nevymykali z väčšinového priemeru. Zdravotné problémy má predsa z času na čas každý z nás. Ale nábeh na diabetes mellitus? Veď cukrovka 2. typu sa väčšinou objavuje u starých ľudí. A on má len tridsaťpäť rokov a už sa jeho inzulín nestíha produkovať v správnom množstve – je ho jednoducho príliš veľa. Narušená rovnováha. Ale veď sa stravoval tak ako všetci. Ráno káva a jeden croissant, na obed meníčko, nezáležalo na tom, čo mu v kantíne pripravili, počas obeda čítal novinky zo sveta IT, nikdy sa na svoje jedlo nesústredil. Potom znovu práca až do večera a večer jedno jedlo, samozrejme, väčšinou polotovar zohriaty v mikrovlnke. Teraz sa aj z neho stal polotovar.

Z úvah ho vytrhol znovu dedo.

„Pozrite – viem, že to nie je moja starosť, ale môžem vám poradiť? Začnite trénovať. Dávno som sa tak rozhodol a môj život sa úplne zmenil, revitalizoval sa. Viete, každé rozhodnutie, každá skúsenosť vás môže nasmerovať tým správnym smerom. Existuje jeden chlap, volá sa Coach a stal sa výborným trénerom už zamlada. Raz mi rozprával, že zažil niečo, čo ním tak otriaslo, že presne vedel, čo má v živote robiť. Zmenil svoje smerovanie a začal sa zaoberať tréningom ľudí.“

Dedo sa zahľadel do prázdna, akoby začal spomínať na niečo, čo bolo len legendou, zapadlo to prachom a vôbec to neexistovalo.

„Neviem, či to je pre mňa dobrý nápad. Mám svoje lieky, dám si oddych a ono sa to už nejako urovná.“

Dedo sa na neho pozrel trochu nahnevane.

„Áno, na chvíľu vám bude lepšie. Odíde bolesť, utlmíte svoj stres, chvíľu sa budete báť o svoje zdravie, ale po určitom čase sa znovu dostanete do stereotypu. Začnete žiť monotónne a chodiť po jednej trase. Ako slepec. Zabudnete na tento pocit. Znovu vás poženie rieka. Zapamätajte si však, že s prúdom rieky sa plaví aj mŕtva ryba. Nemáte čo stratiť. Zoberte si v práci voľno a choďte za ním. Coach nazýva svoj kemp sústredenie, dostane vás znovu do dobrej formy, rozdiel bude v tom, že to naozaj pochopíte. A to, čomu porozumiete cez skúsenosť, je trvalé.“

Lucas nevedel, čo si má myslieť. Možno by si mohol zobrať voľno, nájsť nejakého trénera a skúsiť športovať. Veď od svojich dvadsiatich rokov v kuse pracuje. Rodinu nemá, ale ten pocit, že ho v práci potrebujú… Nevedel si predstaviť, že by zrazu len tak odišiel. Lucas si neuvedomoval, že sa správa presne ako väčšina z nás. Máme pocit, že sme nenahraditeľní, to však nie je pravda. Vesmír sa rozpína aj bez nás.

Vtom sa otvorili dvere do ordinácie a dedo sa postavil.

„Prajem veľa šťastia v hľadaní, zdravie príde s ním. Ozaj, viete, že zmyslom života nie je zdravie? Ale ak ste chorý, ako môžete byť svetu prospešný? Viete, telo vás nemôže zradiť, to vy sa zradíte a telo s vami len zatrasie, aby ste zistili, kto ste a kde ste práve teraz. A viete naozaj, kto ste a kde sa nachádzate? Úspešným, vyrovnaným a zdravým človekom zjavne nie ste. Ha! Zbohom.“

Dvere sa zavreli.

Lucas sa ocitol akoby v karikatúre. Steny boli odrazu pokrivené, zvuky vonkajšieho sveta sa zliali dokopy spolu s neónovou lampou, čo blikala pri núdzovom schodisku. Čo to malo znamenať? Čo to bolo za človeka a prečo ho poúčal v tom, čo má robiť? Aký má záujem mu pomôcť? A prečo mu vôbec chce pomôcť? Lucas dávno nestretol človeka, ktorý sa o neho zaujímal a chcel mu naozaj poradiť. Vtom sa pozrel vedľa seba a na stoličke ležal pokrčený papier. V hlavičke papiera bol strom obmotaný lianou a uprostred bolo napísané: COACH. Pod tým bola adresa: Konečná 1. Lucas prižmúril oči, aby si to lepšie prečítal. V poslednom čase sa mu zhoršil zrak. Áno, ďalšia civilizačná choroba. Zobral papier, zdvihol sa a odišiel chodbou smerom k únikovému východu. Dvere sa za ním zavreli.

2.

V hluku ticho nenájdeš. A ak ho predsa nájdeš, už nebudeš hlučný a ani hluchý.

Lucas prišiel do svojho bytu, odložil krabičky liekov, čo si cestou vyzdvihol v lekárni. Lieky proti zvýšeniu tlaku, lieky proti zníženiu hladiny cukru v krvi, lieky proti zrážanlivosti krvi a proti infarktu, lieky proti úzkosti, lieky proti depresii. Pozeral sa na túto výpravu, ktorá mala za úlohu bojovať proti všetkým potenciálnym rizikám, čo na neho číhali. Začal nad tým rozmýšľať. Nemali by sme skôr s telom spolupracovať a ísť s ním, ako sa obrátiť proti všetkému? Predstavme si lieky, ktoré sú s naším tlakom, sú s naším srdcom, sú s našou depresiou, lieky, ktoré najskôr pochopia príčinu a až potom riešia následky. Nie sme ten liek práve my? Príčina je jednoznačná. Lucas zabudol na seba tým, že myslel len na seba. Nechal sa zmýliť svojimi návykmi, ktoré si postupne vypestoval tak, že napodobňoval ostatných a prispôsoboval sa okolnostiam. Zaradil sa do radu, obliekol si rovnošatu a zabudol na to, že šaty si má vyberať a šiť sám.

Koniec ukážky