Stefan Ahnhem

ARTON GRADER MINUS

Copyright © 2016 by Stefan Ahnhem

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2018 by Jana Melichárková

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Zo švédskeho originálu Arton grader minus

(Forum, Stockholm 2016) preložila Jana Melichárková.

Redigovala Marta Hollá.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1366. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6279-9

PROLÓG

28. októbra 2010

KEĎ TAXÍK SPOMALIL a zastal pred domom, bolo krátko po polnoci. Dve päťstovky vymenili majiteľa. Muž vystúpil z auta a pritom ani nepočkal na výdavok. Mrazivý, prenikavý vietor od prielivu Kattegatt bol taký silný, že zacítil slanosť vĺn, ktoré sa v temnote rozbíjali na prístavnej hrádzi ležiacej o štyridsať metrov ďalej.

Tenká ľadová vrstva na zemi svedčila o tom, že teplota klesla pod nulu, preto obišiel taxík, otvoril druhé zadné dvere a pomohol svojej spoločníčke vystúpiť, aby sa nepošmykla v nebezpečne vysokých lodičkách.

Už len tridsať metrov, pomyslel si a zavrel za ňou dvere. Tridsať metrov, počas ktorých musí hrať milého, pôsobiť spoľahlivo a netváriť sa príliš sebavedome. Nechať ju, aby si myslela, že ísť k nemu je len a len jej rozhodnutie.

Chvela sa od zimy, pravou rukou si pridŕžala malý kožušinový top a nechala ho, nech ju za ľavú ruku vedie po ceste k domu. To bol dobrý znak. Najmä vzhľadom na to, ako večera gradovala. Ako musel použiť všetky triky, aby ho neprekukla, neobjavila trhliny v jeho úsmeve a neodišla od stola.

Presne podľa dohody sa stretli v Grandhoteli Mölle. Čakala na neho v hale na koženej sedačkovej zostave s drinkom v ruke, dlhé štíhle nohy prekrížené. Hneď mu udrelo do očí, že sedí presne ako na fotografii. Tmavé, takmer na chlapca ostrihané vlasy, tmavočervené pery a vysoké lícne kosti, vyzerala do bodky tak, ako si to predstavoval. Dokonca aj tvár. Predpokladal, že bola pripojená k aplikácii na spracovanie fotografií, zdalo sa, že nikdy nebola vystavená pustošivým slnečným lúčom.

Takmer nikdy sa to nestávalo. Vo väčšine prípadov bola skutočnosť skôr rozčarovaním. Šlo len o to, akým veľkým. Popraskaná pokožka, nevytrhané obočie a pneumatiky, ktoré neschovalo ani voľné oblečenie. Občas sa skutočnosť tak veľmi líšila od fotografie, že sa zvrtol na podpätku ešte skôr, než sa stihli pozdraviť.

No tento večer stál za to. Cestou po chodníčku s automatickým osvetlením, vykladanom kameňmi z Höganäsu, sa rozhodol, že ak si túto noc niečo zaslúži, tak užiť si ju. Užiť si tak, že dievčina nebude chodiť minimálne týždeň. Najskôr sa však musí poistiť. Bez toho by si nemohol veľa dovoliť. Preto zastal tam, kde bolo vonkajšie osvetlenie čo najsilnejšie a bezpečnostná kamera mala ten najlepší uhol, a otočil sa k nej.

Ich pohľady sa stretli. Ako odpoveď pritisol svoje pery na jej. Nebolo potrebné, aby mu bozk opätovala. Stačilo, aby ho prijala. Pokiaľ ho od seba neodstrčila alebo mu nedala zaucho, mal všetky dôkazy, ktoré potreboval, aby mohol tvrdiť, že to bolo dobrovoľné, že jej obvinenie nie je nič iné než bohapustý výmysel, aby sa dostala k jeho peniazom. Inými slovami, čoskoro si s ňou bude môcť robiť, čo len chce.

Pomohol jej z kožúška a ukázal jej dom. Rovnako ako väčšina z tých, čo sa dostali takto ďaleko, nedokázala skryť, aký dojem na ňu urobil veľkorysý pôdorys, oheň, ktorý už plápolal v kozube a špeciálne navrhnutý nábytok. Aj umenie, ktoré strčilo do vrecka každú výstavu v Dunkerovom dome kultúry v Helsingborgu. Popri ňom všetky obrazy vyzerali, akoby ich maľovala banda škôlkarov.

Ponúkol jej niečo na pitie v dolnom bare a uistil ju, že nikto nerobí také chutné mojito ako on. Rozžiarila sa a nasledovala ho dole schodmi. Nechal ju ísť pred sebou po bielej chodbe, popri kúpeľni, a inštruoval ju, aby na konci za zabudovanou knižnicou zabočila vľavo. Urobila, ako jej kázal. V miestnosti bez okien sa k nemu obrátila so spýtavým výrazom, rovnako ako všetky pred ňou. Všetky premýšľali, kdeže je ten sľubovaný bar.

Miesto neho tam stála nielen veľká posteľ, no aj štyri mohutné kovové kruhy s popruhmi, ktoré boli pripevnené oceľovými lanami, natiahnutými pozdĺž stien a podlahy cez vymeniteľné bloky. Všetko náčinie bolo namaľované nabielo, aby na seba nepútalo pozornosť.

Úder bol o trochu silnejší, než zamýšľal. Nemal v úmysle zničiť jej krásnu tvár. Teda, zatiaľ nie. Spadla na chrbát na posteľ. Kútikom oka zachytil, že krváca z nosa, zatiaľ čo upevňoval oceľové lano okolo jej zápästia. Bola príliš omráčená, aby stihla zareagovať a klásť odpor. Za okamih jej priviazal obe ruky aj nohy a potom ju pokojne vytiahol do pozície.

Očakával, že tak ako všetky ostatné bude plytvať energiou, aby sa pokúsila uvoľniť. Namiesto toho tam len ležala a dívala sa naňho, s vystretými rukami a roztiahnutými nohami. Vyzeralo to, že ho doslova prosí, aby k nej bol zvlášť tvrdý. Prečo ju teda sklamať?

Otvoril skriňu so všetkými hračkami a nástrojmi, čo za tie roky zozbieral, vybral nožnice a novučičké mlčadlo, ktoré jej strčil do úst a upevnil popruhmi. Istým spôsobom sa to vyvíjalo až pridobre, aby to bola pravda. Na druhej strane odpor znamenal nie celkom bezvýznamné okorenenie zážitku, ktorý sa tým zavŕšil.

Keď ju nastavil rozkročmo a rozstrihal na nej šaty, postavil sa na posteľ a prezeral si jej nahé telo. Bolo štíhle a vyšportované, trochu prichudé na jeho vkus. Boky, rovnako ako účes, boli takmer chlapčenské. Nad bruchom sa v súlade s jej dýchaním zdvíhala a klesala muskulatúra. Maniačka do fitnesu. Prsia by mala určite o dve čísla väčšie, keby ich tréningom nezdecimovala. No ruky sa mu páčili. Boli takmer dokonalé. Pekne vyformované bicepsy a tricepsy. A pička. Mal rád, keď boli vyholené. Táto bola taká hladká, až sa zdalo, že na nej nikdy nerástol ani chĺpok.

Pohľadom blúdil po jej tele, kým sa jej nepozrel do očí. Zmiatlo ho to. Bola úplne v jeho moci, nemala ani potuchy, čo ju čaká. No aj tak v jej očiach nezazrel nič iné len absolútny pokoj. Toto chcela. Nemohlo to znamenať nič iné. Vypustil pľuvanec, ktorý jej zasiahol líce a stekal po hrdle. Stále nijaká reakcia. Sadol si na ňu, palcom a ukazovákom jej stisol pravú bradavku a štípal tak tvrdo, až mu zbelel necht na palci.

Vtedy. Konečne v jej očiach zazrel bolesť a záblesk strachu. Spokojný a presvedčený, že sa mu ju podarí zlomiť, opustil izbu, prešiel do kúpeľne, kde sa zobliekol, vykonal potrebu a osprchoval sa. Namydlil si celé telo a pustil si takú horúcu vodu, až ho pálila pokožka.

Potom sa utrel, vyčistil si zuby, vložil špongiu do misky, tú naplnil horúcou vodou a sprchovacím gélom, a vrátil sa do izby bez okien. Jedno stlačenie diaľkového ovládača ticho uzavrelo otvor za ním. Videl, ako žena pozoruje kvapkajúcu špongiu v jeho ruke, zatiaľ čo on vyliezol na posteľ a začal ju umývať. Procedúra ho rozpálila. Voľnou rukou si pomohol, až mu krv vrela v žilách.

Keď bol spokojný, hodil špongiu na podlahu a sklonil sa k nej, aby ju ochutnal. No skôr než stihol vystrčiť jazyk, zasiahol ho úder. Bolesť a vysoký úporný tón, čo mu hučal v pravom uchu, mu znecitliveli hlavu. Mal pocit, že sa hocikedy môže uvoľniť a spadnúť na zem.

Nič nechápal. Čo sa to stalo? To ona ho udrela? Nie, to je nemožné. Veď bola pripútaná. Rukou si ohmatal boľavé ucho a pokožku hlavy tesne nad ním. Nezdalo sa, že by to krvácalo, no zreteľne cítil, ako mu tam rastie pulzujúca hrča.

Teraz zbadal, že sa jedno oceľové lano uvoľnilo. Bolo odrezané. Ale ako, dopekla… V jednej ruke mala kliešte, ktoré by tam byť nemali, no boli. Kde k nim prišla? V druhej mala gumové kladivo. Bol to jeho nástroj? V duchu prechádzal obsahom skrine, nedostal sa však ďalej než k zbierke bičíkov, keď ho znova udrela gumovým kladivom. Tentoraz tak tvrdo, že už necítil bolesť. Ani si neuvedomil, že sa zrútil na ňu.

DIEL 1

9. – 15. mája 2012

Théseov paradox

V gréckej mytológii zachránil bojovník Théseus štrnásť mladých mužov a žien pred tým, aby ich na ostrove Kréta obetovali Minotaurovi, oblude s ľudským telom a býčou hlavou. Na pamiatku jeho hrdinstva uchovali koráb, ktorým sa vrátil do Atén. Čoskoro sa stal symbolom, že aj nemožné je možné.

No počasie spôsobilo, že koráb začal upadať, rokmi bol čoraz zúboženejší a poškodenejší. A keď príliš veľa dosiek zhnilo, rozhodli sa, že tie najprehnitejšie vymenia.

Napokon boli všetky časti korábu nahradené novými.

Otázne je, či aj potom zostal tým istým, pôvodným korábom. Bol to ešte vždy Théseov koráb?

1

ŠÉFKA KRIMINÁLNEHO ODDELENIA Astrid Tuvessonová hneď oľutovala, že opustila dom a zavrela dvere. Tam vnútri žalúzie držali silné jarné slnko v šachu, no tu vonku bolo svetlo podstatne silnejšie, než rátala. Ak rýchlo v kabelke nenájde slnečné okuliare, určite sa jej hlava od bolesti rozskočí na kúsky. Už si predstavovala, ako Ingvar Molander príde so svojimi chlapmi, aby priestor ohradili a pozbierali jej zvyšky. Konečne, tu sú slnečné okuliare, poškriabané a plné odtlačkov prstov.

Ale čo, dofrasa… Zrazu potrebovala nutne cikať. Občas bola unavená sama zo seba. Typické, že sa o to nepostarala, kým vyšla z dverí a hodila kľúče do kabelky, kde ich teraz, samozrejme, nevedela nájsť. Tá kabelka je horšia ako iluzionista Joe Labero. Nezáležalo na tom, koľko sa v nej prehrabuje. Kľúče sú fuč, pravdepodobne naveky, konštatovala v duchu, načo si stiahla nohavice i nohavičky a čupla si do záhonu.

Veď je to jej záhrada, takže si tam vlastne môže robiť, čo jej napadne. Ak to niekomu prekáža, môže zavolať políciu. Pobavila ju myšlienka, že prúd medzi nohami je nárazový ako technologicky vyspelá fontána.

Naozaj nechápala, prečo nezostala doma, ako sa rozhodla. Čo ju prinútilo sadnúť si za volant a otočiť kľúčom v zapaľovaní? Bola vypísaná len tri dni, vlastne od pondelka, takmer nič v porovnaní s niektorými inými v tíme.

Bola to chyba toho kreténa Gunnara. Keby nebolo jeho, nič z tohto by sa nestalo. Bola by na stanici a stretávala sa s ostatnými, a nie ako teraz, ležala doma a… Rana do kapoty ju donútila dupnúť na brzdu.

Čo sa, dofrasa, stalo? Napravila si spätné zrkadlo a hneď pochopila, že to mohla byť jedine poštová schránka. Tá, ktorú kretén osobne tvrdohlavo posilnil a zalial do takého veľkého kusa betónu pod zemou, že bez problémov prežije tretiu svetovú. Už len toto jej chýbalo. Na to, ako vyzerá auto zozadu, sa ani neodvážila pomyslieť.

Niekoľko ráz cúvla a poposúvala sa dopredu, kým mohla vyjsť na Singögatan a čo najrýchlejšie odtiaľ vypadnúť, aby nikto zo susedov nestihol vyjsť a zízať na ňu. Presne na to myslela. Všetko, naozaj všetko zlé v jej živote zavinil kretén Gunnar.

Odbočila doľava na príjazdovú cestu na E20, vedúcu na sever, zapla zapaľovač v aute a zo škatuľky, ktorá bola zaklinená v kľučke dverí, vytiahla poslednú cigaretu. Žeravý kov rozšíril plameň na tabak a ona nasala dym čo najhlbšie do pľúc, kým zrýchľovala na diaľnici.

Pred pár rokmi ho chcela opustiť ona. To ona držala kormidlo a tak dlho ho mala plné zuby, že stratila náladu, len čo ho zazrela. No on sa na ňu tak nalepil, že jej umierajúca láska sa pomaly, ale isto zmenila na čisté pohŕdanie. Čoskoro sa z nej stalo monštrum plné nenávisti, a keď napokon urobil jedinú správnu vec a opustil ju, nič nebolo také, ako si predstavovala. Nič.

Najskôr nechápala, čo sa stalo, keď niečo buchlo a bočné zrkadlo na jej strane sa uvoľnilo. Zostalo visieť na tenkých káblikoch a mlátilo do kapoty ako rozbesnený ďateľ. Potom zbadala tesne pred sebou červené BMW. Oprela sa o klaksón, ale dosiahla len to, že auto zrýchlilo a zmizlo. Dopekla, že by sa mu to tak ľahko prepieklo? Dupla na plyn a čoskoro ho dohonila.

Nič neznášala väčšmi ako krpatých zbohatlíkov s drahými autami. Bola presvedčená, že je to muž a podľa všetkých možných mierok malý. Predbehla ho z ľavej strany, potom so zapnutými výstražnými svetlami odbočila späť do pravého pruhu a spomalila. Súčasne vytiahla policajný preukaz. Akoby ho mohol vidieť. No bolo jej to na hovno. Mal by zastať a potom by mu to vytmavila.

Namiesto toho BMW pokračovalo v ľavom pruhu, mihlo sa okolo nej, akoby to bola tá najjednoduchšia vec na svete. Ale čo, dopekla. Teraz to už bola vojna. Teraz to, kruci, bola ozajstná vojna. Vystrčila ľavú ruku cez okno a odtrhla bočné zrkadlo. Zároveň zošliapla plynový pedál až na špinavý gumený koberček a začala prenasledovať červené auto.

Po chvíli výrazne prekročila povolený rýchlostný limit. Toyota Corolla sa otriasala a všetkými možnými spôsobmi dávala najavo, že sa na tejto akcii už viac nechce zúčastňovať. No Astrid Tuvessonová mala všetko pod kontrolou a jazdila ako Boh, ak by sa teda mohla sama vyjadriť. Po tom, ako prešli okolo Trafikplats Helsingborg Södra, ho dohnala a zablikala diaľkovými svetlami.

BMW však vôbec nemalo chuť spomaliť. Miesto toho zvýšilo rýchlosť. Zrejme nevie, s kým má do činenia. Strčila ruku do kabelky na sedadle spolujazdca. Ten mobil je niekde tam, tým si bola istá. Aha, zacítila kľúče od domu. Jasné, že sa vynorili práve teraz. Vylovila telefón a hodila očkom, aby našla funkciu video. Kde len je. Skurvený Samsung. Nenávidela ho. Nehovoriac už o predavačovi holobriadkovi, ktorý ako tvrdohlavý papagáj neustále otravoval s tým, že Android je oveľa lepší ako iOS. Napokon sa vzdala, len aby toho bastarda umlčala. Konečne ho zapla. Vôbec nemala poňatia, ako sa jej to čudo podarilo spustiť.

Objektívom fotoaparátu v telefóne zamierila na auto pred sebou, len aby zistila, že sa rúti rovno na krajnicu. Skríkla a z celej sily dupla na brzdu, čo spôsobilo, že auto dostalo šmyk a ocitlo sa mimo. Na zlomok sekundy bolo počuť kakofóniu trúbiacich áut a nákladiakov.

Je po všetkom, to bolo jediné, na čo dokázala myslieť. Je po všetkom, a možno to je aj dobre. Nebola nič iné než poriadna hysterka v klimaktériu a hanba celého zboru.

No jej ruky sa odmietali vzdať, snažili sa nestratiť kontakt s volantom a súčasne preradiť na nižší stupeň. Rovnako pravá noha, ktorá stála na plyne. Ako v málo pravdepodobnej počítačovej animácii sa jej podarilo opätovne získať kontrolu nad autom. Vykríkla od šťastia, aby sa o chvíľu neskôr pokúsila upokojiť. Jej mantra znela: všetko je pod kontrolou.

Červené auto bolo teraz päťdesiat metrov pred ňou, a kým dvíhala mobil z podlahy a znovu ho začala nahrávať, videla, že pribrzdilo a odbočovalo na výjazd do Elinebergu a Råå. Čoskoro by ho dobehla a potom, dofrasa.

Či to bolo ňou alebo kolónou až ku kruhovému objazdu, nevedela, no tak či tak si to vodič rozmyslel, urýchlene sa vrátil na diaľnicu. Zrejme nemal v úmysle spomaliť, hoci po Malmöleden smeroval priamo do centra Helsingborgu.

Až keď boli pri starom policajnom riaditeľstve, rýchlosť trochu klesla. Zdalo sa, že ani červená na Trädgårdsgatan ho absolútne neodradila. Nemienila byť horšia, keď prechádzala križovatkou, zúrivo trúbila. Súčasne začula policajné sirény. Páni, uniformy sa zobudili. Bolo načase.

Pohľad do spätného zrkadla ukázal, ako sa namaľované autíčko tlačí na ňu. Naznačila im, aby sa upokojili. Kruci, fakt si myslia, že ich tam nechá vtancovať, aby to prebrali? Tomu debilovi dá lekciu sama.

Asi dvadsať centimetrov vysoká kruhová fontána vlastne ani nebola ozajstnou fontánou. Pripomínala skôr gigantický modrý lietajúci tanier z polámaných dlaždíc. Z otvoru v strede prúdila voda, ktorá stekala po úlomkoch dlaždíc. Zdalo sa, že je to stále mokré. Astrid Tuvessonovej sa to nikdy nepáčilo a už vôbec nie, keď sa zrazu akoby odnikadiaľ objavila zákruta vľavo na Hamntorget. Nepomohlo, ani keď odhodila mobil a snažila sa pohotovo vyrovnať volant.

Výška a zaoblený okraj zapracovali v dokonalej symbióze s uhlom nábehu vozidla a jeho rýchlosťou, corolla sa prevrátila na bok a poškriabala strechou dlaždice. Keď sa napokon o niekoľko metrov neskôr, podobná nemohúcemu chrobákovi, zastavila na streche uprostred cyklistického chodníka, Astrid si odopla bezpečnostný pás a vydriapala sa von z auta.

Dopekla… Hlava jej trešťala a zrak… Nevedela, či vidí dvojmo alebo len skreslene. Dobré to však nebolo. Podarilo sa mu ubziknúť. Predpokladala, že ten hajzel sa aj v budúcnosti zo všetkého vyvlečie a bude žiť, akoby sa nič nestalo. Akoby všetko bola len nejaká prekliata hra.

Pozerala za červeným autom, ktoré by čoskoro malo zabočiť doprava na Kungsgatan a potom s najväčšou pravdepodobnosťou doprava a zase doprava, aby pokračovalo späť v opačnom smere. No vôbec neodbočilo. Namiesto toho šlo ďalej popri nočnom klube, nachádzajúcom sa v starom termináli trajektov, smerom k okraju nábrežia.

Čo to stvára? Rozbehla sa po dlažbových kockách k nábrežiu. Všetko sa knísalo, akoby bol letný slnovrat a ona šla na all in írsky vianočný večierok. Niekoľkokrát takmer zakopla a uvedomila si, že sa musela udrieť do hlavy prudšie, než si myslela. No to počká.

BMW prefrčalo cez okraj nábrežia a niekoľko metrov letelo vzduchom, potom narazilo na vodnú hladinu. Astrid bežala ďalej a zbadala, že z rozličných strán pribiehajú aj ostatní ľudia a zhromažďujú sa na nábreží. Sama zastala niekoľko metrov pred ním, lapala po dychu a kašlala.

„Haló, tu je polícia,“ oznámila tým najúradnejším hlasom, na aký sa zmohla. „Potrebujeme to tu ohradiť. Žiadam vás, aby ste ustúpili minimálne o dvadsať metrov!“

Väčšina sa obrátila k nej.

„Áno, to som povedala ja! Poďme, čo najrýchlejšie odstúpte nabok,“ pokračovala a ukazovala oboma rukami.

Takmer všetci ustúpili a ona uvidela, ako zadná časť auta mizne v tmavej vode.

„To platí aj pre vás.“ Ukázala na posledných, ktorí sa nechceli pohnúť, potom sama podišla k okraju nábrežia.

Vodiča nebolo vidieť. Teda nič viac, len kopu bublín, ktorá stúpala k hladine. Vlastne by mala skočiť do vody, no nezvládla by to. Nikdy sa vo vode necítila príjemne a navyše bola…

„Astrid Tuvessonová?“ Myklo ju, takmer stratila rovnováhu, keď sa otočila k uniformovanému policajtovi. „Môžete, prosím, fúknuť do tohto?“ pokračoval a podával jej alkoholový tester.

2

THEODOR RISK VYSTÚPIL na lavičku a sadol si na operadlo. Pohľadom blúdil po prázdnom školskom dvore, kým si vyťahoval zo škatuľky cigaretu navzdory ceduli, ktorá upozorňovala, že fajčenie je zakázané v celom areáli školy. Nasadil si červené slúchadlá Beats, ktoré dostal od otca na Vianoce, a v mobile si nalistoval Ace of Spades od kapely Motörhead. O chvíľu pokoj aj tak narušia kričiaci študenti, keď sa zvyšok triedy vyrojí po dvojhodinovom telocviku.

Poslednú hodinu strávil u terapeutky, ako zvyčajne drístala o tom, aké je dôležité, že nadviazal kontakt a získal priateľov. Že patrí do komunity, ako to pekne nazývala. A ako zvyčajne ju chcel ovracať, ju a jej skurvenú skånčinu. Doriti, ako nenávidí skånčinu. Zo všetkých dialektov bola bezpochyby tá najodpornejšia. No ako každučký týždeň tam len sedel ako bábka po lobotómii a počúval otrepané frázy.

Aké dôležité je, že sa otvoril a porozprával o tom. O všetkom z jeho najvnútornejšieho kútika v duši. Najvnútornejší kútik v duši bol jej najobľúbenejší výraz číslo jeden. Poď, pôjdeme tam spolu, dokázala povedať tou svojou dotieravou skånčinou a podávala mu ruku, akoby naozaj očakávala, že ju za ňu chytí. Len keď jej poskytne úplný prístup, až potom mu skutočne dokáže pomôcť. Nasal dym, potriasol hlavou už len pri tom pomyslení. Akoby mu niekto niekedy mohol pomôcť.

Napriek tomu ju prvé mesiace do bodky poslúchal. Porozprával presne, ako to bolo, čo si myslel a ako to celé pociťoval. O vzťahu s otcom, ktorý si naozaj vážne myslel, že deti sú uňho na prvom mieste, hoci tam nikdy nebol, keď ho potrebovali. O zrade, keď ho niekoľko dní nechal doma samého. O zrade, ktorú stále pociťoval ako nezahojenú ranu, no mlčal, akoby nikdy neexistovala. Porozprával o strachu a panike, keď bol zatvorený v priestore nie väčšom ako truhla, a o hrôze zo smrti, keď mu došiel kyslík. Keď pochopil, že hra sa skončila.

Nehovoriac už o schizofrenickom rozčarovaní, ktoré ním prebehlo, len čo si uvedomil, že prežije. Že súženie bude pokračovať donekonečna. Raz ju dokonca držal za ruku a so zatvorenými očami súhlasil s tým, že jej ukáže cestu do najvnútornejšieho kútika duše. Napriek tomu pokračovala v drístaní, akoby mala na hru len jednu ruku.

Nevidel iné východisko. Začal klamať, že má viac kamarátov a aký je zrazu obľúbený a populárny. Ako sa mu vracia chuť do života a že si dokonca myslí, že je cool bifľovať sa doma a stýkať sa s rodinou. Klamal o tom, ako sa mu hrča v hrudi zmenšuje a ako môže opäť bez problémov dýchať.

Teraz ho zrejme prekukla. V každom prípade jej rakovinotvorné omieľanie o priateľoch nabralo rýchlosť. Nechápala, že nejde o to, či existujú ľudia, ktorí by chceli byť jeho priateľmi. To on sa nechcel s nikým priateliť. Vydýchol dym a prezeral si debilov, ktorí začali zapĺňať školský dvor.

Boli to kreténi. Každý jeden bol len obyčajný tupec s dvoma nohami, korunovaný šeredným dialektom. No on bol šikovný chalan a nikoho z nich sa nedotkol. Ani jediný raz neprekročil medze, hoci presne na to mal často chuť.

S Alexandrou z paralelnej triedy to bolo iné. Od zvyšku balíka sa vo všetkom líšila. Ani nehovorila po skånsky, ani sa nechichotala s ostatnými babami. Keď nad tým premýšľal, ona jediná ho nerozčuľovala. Nikomu nepovedal, čo cíti. Vlastne si ani nebol istý, či on sám vie, čo to je. No niečo to bolo a hlboko, v najvnútornejšom kútiku duše tušil, že ona je na tom rovnako. Zvykla uhnúť pohľadom, len čo sa na ňu pozrel. Presne ako to iste čochvíľa urobí aj teraz.

Stála vzadu pri lezeckej stene spolu s niekoľkými škaredkami z jej triedy. Síce nikdy nesledoval čas, ale bol presvedčený, že tak dlho mu predtým nikdy pohľad neopätovala. Pocit bol taký intenzívny, že sa musel namáhať, aby pohľad teraz neodvrátil on. Čo to znamená? Bola to pozvánka, aby k nej podišiel a porozprával sa s ňou? Vyzerala šťastná. Ale čo by mal povedať? A čo urobí s jej kamoškami?

Čaro sa prerušilo. Nezapríčinil to pohľad, ktorý sa vytratil. Spôsobilo to zvonenie mobilu, ktoré v slúchadlách umlčalo Lemmyho. Ani nemusel vytiahnuť mobil, aby vedel, kto to je. Jasné, že musel zavolať a otravovať práve teraz.

„Sevas,“ snažil sa, aby to znelo čo najneutrálnejšie, no sám počul, ako podráždenie preráža von.

„Ahoj, Theodor, tu je otec. Ako sa máš?“

„Úplne okej.“

„Fajn. A čo terapia? Šlo to dobre?“

„Ako zvyčajne.“

„O čom ste sa zhovárali?“

„Tatko… To je medzi ňou a mnou, to vieš.“

Koniec ukážky