Fredrik Backman BJÖRNSTAD

Copyright © 2016 by Fredrik Backman Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2018 by Mária Bratová

Jacket design © Nils Olsson, OINK

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6318-5

Medveďovce sú fiktívne miesto, každá prípadná podobnosť so skutočnými osobami či udalosťami je čisto náhodná.

Venujem Sage Backmanovej, starej mame z otcovej strany, ktorá ma naučila milovať šport. Bez neho by bol môj život oveľa nudnejší. Veľmi dúfam, že v nebeskom bare podávajú poriadne suché martini a na veľkoplošnej obrazovke ustavične vysielajú Wimbledon. Chýbaš mi.

A ešte Nede Shafti-Backmanovej, svojej najšikovnejšej, najšibalskejšej a najhašterivejšej priateľke. Pomáhaš mi postaviť sa na nohy, keď to potrebujem, a držíš ma pri zemi, keď si to zaslúžim. Asheghetam. Ľúbim ťa!

1

Jedného neskorého večera koncom marca neplnoletá osoba zobrala do rúk dvojhlavňovú brokovnicu, zamierila do lesa, zbraň priložila k čelu iného človeka a stlačila spúšť. Toto je príbeh o tom, ako k tomu došlo.

2

Tresk-tresk-tresk-tresk-tresk.

Začína sa marec a v Medveďovciach sa zatiaľ nič nestalo. Je piatok a všetci iba vyčkávajú. Zajtra bude hrať juniorský hokejový tím HC Medveďovce semifinále najvyššej mládežníckej ligy tejto krajiny. Je to až také dôležité? Samozrejme, že nie. Keby sa zápas nehral práve tu.

Tresk. Tresk. Tresk-tresk-tresk.

Mestečko sa prebudilo zavčas rána ako vždy, lebo malé mestá si musia urobiť náskok, aby sa vo svete presadili. Rady osobných vozidiel na parkovisku pred fabrikou už pokryl sneh, ľudia s poloprebudenými očami a polospiacou mysľou potichu postávajú v zástupe, aby svoju existenciu potvrdili elektrickými kartami v cvikačkách. Duchom neprítomne, akoby ich riadil autopilot či ľahostajný hlas z telefónneho odkazovača, si zdupávajú z čižiem čľapkanicu a dúfajú, že požité povzbudenie v podobe kofeínu, nikotínu či cukru sa dostane na správne miesto a udrží ich telo vo funkčnom stave aspoň do prvej prestávky na ďalšiu kávu.

Na ceste za lesom hučia autá tých, ktorí za prácou dochádzajú do väčších miest. Rukavicami otierajú sneh z kapôt a trúsia nadávky takého typu, aké sa smú používať len v úplnej opitosti, pri umieraní či pri sedení v nevyhriatom peugeote.

No ak by mlčali, úplne zreteľne by počuli: Tresk. Tresk-tresk. Tresk. Tresk.

Maya sa prebudila vo svojej izbe, ktorej steny zdobia kresby ceruzkou a uchované vstupenky z koncertov zo vzdialených miest, no tých zďaleka nie je tak veľa, ako by si želala, i keď výrazne viac, než na koľko ju rodičia pustili. Zostala v posteli, v pyžame začala hrať na gitare. Má rada úplne všetko, čo s týmto nástrojom súvisí. Jeho váhu na svojom tele, odpoveď dreva, keď naň zaklope končekmi prstov, tvrdosť strún, čo sa jej zarezávajú do brušiek, ešte skôr než sa úplne prebudí. Jednoduché tóny a mäkké riffy znejú ako rajská hudba. Maya má pätnásť rokov a už sa stihla niekoľko ráz zaľúbiť, no jej prvou láskou navždy zostane gitara. Pomáhala jej vydržať skutočnosť, že žije v tomto meste, a zvládnuť, že je dcérou športového riaditeľa hokejového klubu v zapadákove uprostred lesov.

Maya nenávidí hokej, ale chápe, že otec ho miluje, preňho je tým, čím pre ňu gitara, len v inej podobe. Mamka jej zavše nenápadne pošepká: Nikdy never ľuďom, ktorí v živote nemajú nič, čo by milovali bezhranične. Mamka ľúbi muža, ktorý má rád miesto, kde milujú šport. Toto je mesto hokeja, a hoci o jeho obyvateľoch by sa dalo povedať kadečo, v tomto sú spoľahliví. Človek, ktorý tu žije, presne vie, čo sa od nich dá čakať. Nemenne, deň čo deň.

Tresk.

Medveďovce neležia v blízkosti ničoho, dokonca aj na mape pôsobia neprirodzene. Akoby sa nejaký ožratý obor močom podpísal do snehu, povedali by podaktorí. Akoby sa tu príroda a ľudia naťahovali o životný priestor, vyjadrili by sa tí slušnejší. Nech je, ako chce, mesto ťahá za kratší koniec povrazu, určite prehráva. Už dlho si nepripísalo nijaké víťazstvo. Práce je čoraz menej, takže ubúda aj ľudí, a les každoročne zhltne ďalší jeden či dva opustené domy. V časoch, keď sa ešte bolo čím pýšiť, miestny úrad pri vjazde do mesta osadil obrovský pútač s nápisom, aké sa vtedy používali: Vitajte v Medveďovciach – chceme trošku viac! Vietor a sneh rokmi urobili svoje a slovo viac sa stratilo. Celé mestečko vzbudzuje dojem filozofického experimentu. Lebo ak sa nejaké mesto postupne stráca v lese, ale nikto si to nevšíma, má vôbec nejaký význam?

Po odpoveď treba zájsť pár sto metrov smerom k jazeru. Budova, čo tam stojí, nevyzerá vábne, ale rozhodne to je zimný štadión. Postavili ho fabrickí robotníci pred štyrmi generáciami, chlapi, ktorí šesť dní v týždni dreli a na siedmy sa potrebovali na čosi tešiť. Pocit sa dedil a všetka láska a náklonnosť, akej je toto mesto schopné, sa odvtedy vkladá do jedinej hry, kde účinkuje ľad, mantinely, červené a modré čiary, hokejky, puk a každučký milimeter mladých tiel, ktoré sa za ním vrhajú s nasadením vôle, sily a rýchlosti. Rok čo rok sa cez víkend zakaždým naplnia všetky tribúny, hoci úroveň klubu upadá zarovno s tunajšou ekonomikou. Možno sem všetci chodia práve preto, lebo dúfajú, že ak začne stúpať úroveň klubu, zotrvačnosťou potiahne so sebou aj všetko ostatné.

A to je zároveň dôvod, pre ktorý miesta ako toto svoje nádeje na budúcnosť spájajú s mládežou, lebo tá jediná si nepamätá, že kedysi bolo lepšie. To je vlastne požehnanie. Preto si v Medveďovciach vychovali juniorský tím podľa tých zásad, s akými predošlé generácie budovali toto mesto: Tvrdo pracuj, nauč sa prijímať údery, nefňukaj, drž hubu a ukáž tým sráčom z veľkomesta, odkiaľ sme.

Ani v okolí sa nenachádza nič, čo by stálo za pozornosť. No každému, kto sa tu ocitol, je jasné, že toto je mesto hokeja.

Tresk.

Amat bude mať čoskoro šestnásť rokov. Jeho izbička je taká malá, že keby bola vo väčšom byte v bohatšej štvrti mesta, sotva by ju označili za šatník. Tapety až na dve výnimky úplne prekryli plagáty hráčov NHL. Jednou je fotografia, na ktorej má Amat sedem rokov, na rukách priveľké rukavice a prilbu padnutú hlboko do čela. Na ľade je najmenší zo všetkých chlapcov. Druhou výnimkou je hárok bieleho papiera, na ktorý mu mama napísala úryvok istej modlitby. Amat sa jej narodil na úzkej nemocničnej posteli na opačnej strane zemegule. Silno si ho pritisla na hruď, lebo na svete boli sami. Sestrička jej pri uchu šepkala modlitbu, ktorú si vraj nad posteľ napísala Matka Terézia, a zdravotná sestra dúfala, že osamelej matke ňou dodá silu a nádej. Ešte aj takmer o šestnásť rokov neskôr visela nad synovou posteľou, hoci trochu domotaná, lebo mama ju zapísala neskôr, tak ako si ju pamätala:

„Čestného človeka môžu iní oklamať. Napriek tomu buď čestný. Priateľského človeka môžu iní ohovoriť. Napriek tomu buď priateľský.

Všetko dobré, čo dnes urobíš, ostatní môžu zajtra zabudnúť. Napriek tomu konaj dobro.“

Amat si na noc odkladal korčule vždy k posteli. „To musel byť pre tvoju matku hrozný pôrod, keď si prichádzal na svet s týmto tu,“ uškŕňal sa naňho starý správca zimného štadióna. Navrhoval chlapcovi, aby si korčule odkladal do skrinky v sklade, ale on ich rád vláčil so sebou. Chcel ich mať nablízku.

Odjakživa v každom družstve patril k najnižším, nikdy nemal svaly ako ostatní hráči, nikdy nestrieľal tak tvrdo. Ale v tomto meste sa nenašiel nikto, kto by ho dobehol. Ani v jedinom družstve, s ktorým hral, sa nenašiel nikto taký rýchly. Nevedel to vysvetliť, len predpokladal, že to zrejme funguje rovnako, ako keď sa ľudia pozerajú na husle. Daktorí vidia kopu dreva s kolíkmi, ale iní hudbu. Korčule nikdy nevnímal ako čosi cudzie, naopak, keď si obul bežné topánky, cítil sa ako ostrieľaný námorník na pevnine.

Posledné slová maminej modlitby zneli takto:

„Všetko, čo vybuduješ, môžu iní zboriť. Napriek tomu buduj. Lebo nakoniec je všetko iba medzi tebou a Bohom, nie medzi tebou a ostatnými.“

A tesne pod tým bolo červenou kriedou a nevypísaným prváckym rukopisom dopísané:

HOVORIA, ŽE SOM MALY NA HRU. AJ TAK BUDEM RAZ VELIKÝ HRÁČ!

Tresk.

Medveďovský hokejový A-tím bol kedysi takmer najlepší v najvyššej súťaži, ale to bolo pred vyše dvoma desaťročiami a o tri tabuľky vyššie. No a zajtra sa Medveďovce opäť stretnú v súboji s najlepšími. Takže aký dôležitý môže byť zápas juniorského tímu? Ako veľmi sa mesto môže zaujímať o semifinále nejakých pubertiakov v mládežníckej lige? Samozrejme, že nijako mimoriadne. To by však pritom nesmelo ísť aj o ten čudný fliačik na mape.

Pár sto metrov južne za dopravným značením sa začína časť, čo sa nazýva Vŕšok. Tvorí ju zhluk exkluzívnych víl s výhľadom na jazero. V tých žijú majitelia obchodu s potravinami, šéfovia z fabriky alebo tí, čo sa za lepšou prácou každodenne presúvajú do väčších miest, kde na nich kolegovia vytriešťajú oči a pýtajú sa: „Medveďovce? Ako môžeš bývať v takej diere?“ Samozrejme, na to sa odpovedá vetami o poľovačke a rybárčení, o blízkosti prírody, hoci v skutočnosti sa aj obyvatelia Vŕška zamýšľajú, či je to naozaj tak. A či sa tu ešte oddá bývať. Či ich k miestu neviaže iba hodnota nehnuteľnosti, ktorá však klesá súbežne s teplotou.

No a ráno sa zobudia na nové tresk a tresk. A vtedy sa všetci usmievajú.

3

Za vyše desaťročie si susedia vo vilách zvykli na zvuk zo záhrady Erdahlovcov, na opakované tresk-tresk-tresk-tresk-tresk.

Nasledovala krátka pauza, pokým Kevin pozbieral puky. A potom opäť tresk-tresk-tresk-tresk-tresk. Prvý raz sa postavil na korčule, keď mal dva a pol roka, v troch rokoch dostal svoju prvú hokejku, v štyroch prekonával päťročných a v piatich bol lepší než sedemroční. V zime, keď mal sedem rokov, utrpel na tvári škaredé omrzliny. Ešte aj teraz, pri pohľade zblízka, mu na lícach vidieť drobné biele fliačiky. V to popoludnie hral prvý skutočný ligový zápas a v záverečných sekundách minul prázdnu bránku. Medveďovskí chlapci vyhrali 12 : 0 a všetky góly strelil Kevin. Napriek tomu bol zúfalý. Neskoro večer rodičia zistili, že nie je vo svojej izbe, a už okolo polnoci polovica mesta prehľadávala priľahlý les. Skrývačka sa v Medveďovciach nepokladá za vhodnú hru, lebo decko ani nemusí ísť ďaleko, aby ho načisto pohltila tma, a malé telíčko pri mínus tridsiatich stupňoch zamrzne raz-dva. Už sa brieždilo, keď ktosi zistil, že chlapec nie je v lese, ale stojí na zamrznutom jazere. Dovliekol si tam bránku, päť pukov a všetky baterky, čo našiel v dome. Celé hodiny neúnavne strieľal na bránu presne z takého uhla, z akého ju netrafil v popoludňajšom zápase. Keď ho niesli domov, plakal od zúrivosti. Biele fľaky z tváre mu nikdy úplne nezmizli. Mal len sedem rokov, no všetci už vtedy pochopili, že má v sebe medveďa. A toho nikto neskrotí.

Rodičia mu v záhrade na vlastné náklady dali vybudovať malé klzisko, ktoré si každé ráno vyčistil, aby mohol trénovať. V lete susedia nachádzali v záhradách cintorín pukov. Zvyšky vulkanizovanej gumy v kvetinových záhonoch tu budú nachádzať ešte ďalšie generácie.

Chlapcovo telo rokmi priam počuteľne rástlo, čo prezrádzal čoraz silnejší treskot a narastajúca rýchlosť. Teraz má sedemnásť rokov a výraznejší talent v Medveďovciach naposledy videli dávno pred jeho narodením, keď klub hral v najvyššej súťaži. Kevin mal všetko, čo potrebuje dobrý hráč – postavu, ruky, hlavu a srdce. No predovšetkým oči. Pred jeho zrakom sa dianie na ľade odvíjalo pomalšie, než ho vnímali všetci ostatní. V hokeji sa dá naučiť a natrénovať všeličo, ale toto nie. S takým vnímaním sa treba narodiť. „Kevin? On to má v sebe!“ hovorieval športový riaditeľ klubu Peter Andersson, a ten by to mal vedieť najlepšie. V Medveďovciach bol taký schopný hráč naposledy on sám, preto sa dostal do Kanady a NHL a súperil s tými najlepšími na svete.

Kevin vedel, čo si to vyžaduje, lebo od chvíle, keď prvý raz stál na korčuliach, mu to hovoril každý. Žiada si to všetko. Všetko, čo do toho vie dať. Preto už za svitania, kým spolužiaci ešte sladko spali pod teplou perinou, behal v lese a potom sa postavil na klzisko. Tresk-tresk-tresk-tresk. Pozbierať puky. Tresk-tresk-tresk-tresk. Pozbierať puky. Každé popoludnie tréning s juniorským tímom, každý večer s áčkom, potom ešte posilňovňa, po nej okruh po lese a záverečná hodina streľby v žiare reflektorov, špeciálne nainštalovaných na streche vily.

Tresk-tresk-tresk-tresk-tresk. Tento šport od teba nežiada nič iné. Iba všetko, čo je v tebe.

Kevin dostal množstvo pozvaní do veľkých klubov, navrhovali mu, aby študoval na hokejovom gymnáziu vo veľkom meste, ale on všetky ponuky rázne odmietal. Lebo on je chlapec z Medveďoviec, jeho otec je takisto Medveďovčan, čo inde asi neznamená nič, ale tu všetko.

Takže ako veľmi môže byť dôležité semifinále juniorskej ligy? Dosť dôležité na to, aby najlepší juniorský tím pripomenul zvyšku krajiny, že toto miesto existuje. Dosť dôležité na to, aby regionálni politici zainvestovali peniaze do výstavby hokejového gymnázia práve tu, a nie v Zubrovke, aby sa najväčšie hokejové talenty z tejto časti krajiny sťahovali do Medveďoviec, a nie do veľkých miest. A tunajšie áčko s vlastnými odchovancami by sa vlastnými silami možno opäť prepracovalo do najvyššej ligy, nanovo prilákalo bohatých sponzorov, donútilo okresný úrad vybudovať nový zimný štadión a vhodné prístupové komunikácie, dokonca možno aj kongresovú budovu a nákupné centrum, o ktorom sa reční už celé roky, postupne by vznikali nové firmy a vytvárali sa pracovné miesta, takže tunajší obyvatelia by si mohli dovoliť renovovať domy, namiesto aby ich predávali. To by jednoznačne prospelo ekonomike. A hrdosti. A možnosti prežiť.

Semifinále je teda také dôležité, že istý sedemnásťročný chalan od tej noci pred desiatimi rokmi, keď mu omrzla tvár, neprestáva strieľať puk za pukom, puk za pukom, aj teraz stojí v záhrade vily a na svojich bedrách nesie ťarchu celého mestečka.

Takže ide o všetko.

Jama leží na opačnom konci Medveďoviec, severne od dopravného značenia pri hlavnej ceste. Centrum Medveďoviec tvorí radová zástavba a rôznorodá paleta menších rodinných domov pre obyvateľov strednej triedy, no v Jame stoja iba nájomné domy, postavené tak ďaleko od Vŕška, ako sa len dá. Spočiatku sa názov tejto časti vnímal iba ako suchopárne geografické označenie, lebo Jama je položená nižšie než ostatné časti mesta a ústi pri starom lome, kým Vŕšok sa rozprestiera na kopci nad jazerom. No ako sa menilo majetkové členenie obyvateľov, v povedomí ľudí sa Jama stala označením mestskej časti aj spoločenským zaradením. Dokonca i v najmenších mestách sveta sa deti veľmi rýchlo naučia, že existujú rozdielne sociálne skutočnosti, a tu to bolo ešte jednoduchšie: čím ďalej bývaš od Jamy, tým lepšie pre teba.

Fatima býva v dvojizbovom byte takmer na úplnom konci Jamy. S jemným násilím vytiahla z postele syna, ktorý si hneď zobral korčule. V autobuse sa viezli sami, no nezhovárali sa, lebo Amat si vypracoval dokonalý systém transportovania vlastného tela, pričom si nepotreboval prebudiť myseľ. Fatima ho láskyplne prezývala Múmia. Na zimnom štadióne sa prezliekla do upratovačskej rovnošaty a syn šiel pohľadať správcu. Predtým sa ponúkal, že mame pomôže pozbierať odpadky na tribúnach, no vždy ho odháňala. Chlapec si robil starosti o mamin chrbát, ona sa zasa obávala, že ho uvidia ostatní chlapci a budú sa mu posmievať. Pokiaľ sa Amat pamätá, vždy boli na svete iba oni dvaja. Keď bol malý, koncom mesiaca chodil na tribúny zbierať plechovky. Zavše to ešte robí.

Každé ráno pomáha správcovi, odomyká dvere a kontroluje svietidlá, chystá puky a jazdí na rolbe, pripravuje halu. Prví prichádzajú krasokorčuliari. V najnepríjemnejších hodinách. Potom všetky hokejové družstvá, postupne a podľa dôležitosti, aby najlepšie časy zostali pre juniorov a áčko. Juniorský tím je v súčasnosti taký dobrý, že v hierarchii sa takmer dostal na vrchol.

Amat zatiaľ nie je v tíme, lebo má len pätnásť rokov, ale možno sa mu to podarí už v budúcej sezóne. Ak urobí všetko, čo treba. A jedného dňa odtiaľto odvedie mamu, o tom je hlboko presvedčený, lebo jedného dňa už nebude musieť jednostaj iba prepočítavať v hlave príjmy a výdavky. Takouto matematikou sa od ostatných detí výrazne odlišujú tie, ktoré žijú v rodinách, kde poznajú, čo značí nemať peniaze, a naučia sa to chápať veľmi skoro.

Amat si uvedomoval, že jeho možnosti sú veľmi ohraničené, nemá si čo vyberať, preto si stanovil jednoduchý plán: najprv do juniorského družstva, odtiaľ do áčka a potom k profíkom. Len čo mu na účet dorazí prvý plat, zoberie mame upratovačský vozík, nedovolí sa jej už naň ani pozrieť, dožičí úľavu jej opuchnutým rukám a oddych boľavému chrbtu. Amat netúži po veciach. Iba by si rád aspoň jediný večer líhal do postele s pocitom, že v duchu nemusí počítať a kalkulovať.

Správca uznanlivo potľapkal Amata po pleci a po dobre vykonanej práci mu vtisol do rúk korčule. Chlapec si ich zašnuroval, zobral hokejku a vykorčuľoval na prázdnu ľadovú plochu. Taká je dohoda – pomôže správcovi s dvíhaním ťažkých predmetov či s otváraním zaseknutých dvierok mantinelu, pri ktorých mužove reumatické ruky trochu štrajkujú, a za to má klzisko celú hodinu iba pre seba, kým nezačnú trénovať krasokorčuliari, len ho po sebe musí ešte raz vyčistiť. To je najlepších šesťdesiat minút Amatovho dňa, každého dňa.

Do uší si zasunul slúchadlá, zvuk pustil najhlasnejšie, ako sa dá, a potom plnou parou vyrazil. Krížom cez ľad, tvrdo a rýchlo, až na druhej strane prilbou narazil do plexiskla. A v plnej rýchlosti naspäť. Znova. Znova. A znova.

Fatima na okamih zdvihla hlavu od vozíka a pár sekúnd hľadela na syna. Stretla sa so správcovým pohľadom a len perami nemo vyslovila slovo ďakujem. Mlčky prikývol a potlačil úsmev. Fatima mala v živej pamäti, ako zvláštne sa cítila, keď jej klubový tréner prvý raz povedal, že Amat je mimoriadne talentovaný. Vtedy mu rozumela iba čiastočne, ale aj pre ňu bolo záhadou, ako je možné, že syn sa vedel korčuľovať, hoci sotva chodil. Medzitým prešli roky, no ona si ešte vždy nezvykla na medveďovskú zimu, naučila sa však mať rada toto mesto za to, aké je. A pochopila, že v živote sa jej nič nebude vidieť čudnejšie, než že chlapec, ktorého priviedla na svet v krajine, kde o snehu ani neslýchali, akoby sa narodil pre šport na ľade.

V jednej z menších víl v strednej časti mestečka práve vyšiel zo sprchy Peter Andersson, športový riaditeľ HC Medveďovce, zadychčaný a so začervenenými očami. Takmer vôbec nespal a ani voda z neho nevládala zmyť nervozitu. Dva razy vracal. Na chodbe za dverami kúpeľne počul Miru, ktorá šla budiť deti, a úplne presne vedel, čo by mu teraz povedala: „Panebože, Peter, máš štyridsať rokov! Nezdá sa ti, že ak je športový riaditeľ klubu pred zápasom juniorov nervóznejší než hráči, tak by si mal dať diazepam, nejaký drink a trochu vyfučať?“ Anderssonovci tu žijú vyše desať rokov, odkedy sa sem vrátili z Kanady, no Petrova žena doteraz celkom nepochopila, čo značí pre Medveďovce hokej. „Naozaj? A ty sám necítiš, že vy dospelí to už trochu preháňate?“ namietala Mira celú sezónu.

„Juniori majú sedemnásť! Veď sú to ešte deti!“

Keď to povedala prvý raz, mlčal. No jedného večera vyrukoval s pravdou: „Mira, viem, že to je len hra. Viem. Ibaže my sme v meste uprostred lesov. Nijaký turistický ruch, nijaké nerastné bohatstvo, nijaký rozvinutý priemysel. Máme len tmu, zimu a nezamestnanosť. A ak sme schopní toto mesto opäť doviesť do varu, vyvolať vzrušenie, nezáleží z čoho, potom sme vlastne šťastlivci. Miláčik, chápem, ty nie si odtiaľto, toto nie je tvoje mesto, ale poobzeraj sa okolo. Pracovné miesta ubúdajú, regionálne úrady škrtia výdavky. Ešte šťastie, že tu žijú tvrdí ľudia, všetci totiž máme v sebe medveďa, lenže v poslednom čase sme museli prijímať priveľa úderov. Toto mesto potrebuje v čomsi vyhrať. Potrebujeme pocítiť, aspoň jediný raz, že sme najlepší. Viem, že ide iba o hru. Lenže presne to… nie je tak. Nie je to iba hra. Nie vždy.“

Mira ho pobozkala na čelo, pritúlila sa k nemu, usmiala a pošepkala mu do ucha: „Si idiot.“ Veď aj je, samozrejme, a sám to dobre vie.

Vyšiel z kúpeľne, zaklopal na dvere pätnásťročnej dcéry a počúval, ako mu odpovedá gitara. Dcéra miluje tento hudobný nástroj, nie šport. Sú dni, keď mu je to ľúto, ale sú aj dni, keď sa tomu kvôli nej úprimne teší.

Maya ešte vždy v posteli hrala hlasnejšie, keď sa ozvalo klopanie, ale vnímala pohyb rodičov na chodbe. Mamu s dvoma univerzitnými diplomami, ktorá vie naspamäť odrecitovať hociktorý zákon, ale nie je schopná zapamätať si, čo je postavenie mimo hry či zakázané uvoľnenie. A otca, ktorý, naopak, bez váhania a do detailov vysvetlí každú existujúcu hokejovú stratégiu, ale nie je schopný sledovať televízny seriál, v ktorom vystupujú viac než tri postavy, aby každých päť minút nezahundral: „Čo sa teraz deje? Kto je to tam? Aké ticho? Prečo mám byť ticho? Teraz som nepočul, čo povedali… nemôžete to pretočiť dozadu?“

Maya sa na nich smeje a trochu nad nimi aj vzdychá. Človek nikdy väčšmi netúži odsťahovať sa z domu, než keď má pätnásť. Tak sa vyjadruje aj jej mama, keď tma a chlad ťažko skúšajú jej trpezlivosť a keď vypije nejaký pohárik vína: „Maya, v tomto meste sa nedá žiť, toto mesto treba nejako prežiť.“

Nikto z nich zatiaľ netuší, že je to veľká pravda.

Koniec ukážky