Elli H. Radinger

Die Weisheit der Wölfe:

Wie sie denken, planen, füreinander sorgen. Erstaunliches über das Tier, das dem Menschen am ähnlichsten ist

© 2017 Ludwig Buchverlag,

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Translation © 2018 by Terézia Šinková Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

ISBN 978-80-551-6276-8

Pre Andreu alias „Horenosa“

ÚVOD

Ako som sa pobozkala s vlkom

Celý život si zodpovedný za to, čo si k sebe pripútal.

( ANTOINE DE SAINTEXUPÉRY)

Všetko v živote je niekedy prvý raz. Môj nezvyčajný vzťah k vlkom má však hneď tri „prvé razy“ – prvý vlčí bozk, prvé stretnutie s divým vlkom a prvý nemecký vlk.

Prvý vlčí bozk mi dal Imbo, šesťročný samec vlka východného v americkom vlčom revíre. Vzdala som sa kariéry právničky. Čoraz viac ma frustrovali tresty za previnenia, právnické spory a rozvody. Namiesto toho, aby som s elánom pomáhala víťazstvu spravodlivosti, sužoval ma každý termín pojednávania. Na to, aby som bola dobrou právnou zástupkyňou, mi chýbal odstup a tvrdošijnosť. Nechcela som takto stráviť zvyšok svojho života. Chcela som si konečne splniť životný sen a skĺbiť lásku k písaniu s obdivom k vlkom.

Neštudovala som biológiu, ale s veľkou dávkou odvahy a optimizmu som sa uchádzala o miesto praktikantky pri výskume správania vlkov vo zvernici Vlčí park v americkom štáte Indiana. Pri vstupnom pohovore mi vedúci výskumného projektu Dr. Erich Klinghammer vysvetlil, že o tom, či praktikanta prijmú, rozhoduje výlučne vodca hlavnej svorky vlkov.

Lenže, ako má človek zaujať vlka? Našťastie som nemusela tancovať, spievať ani predvádzať iné umelecké kúsky. Ale prisahám, že by som nemohla byť vzrušenejšia ani ako súťažiaca v programe Hľadá sa superstar, aj keď pri stretnutí s vlkom vo zvernici to má byť inak, lebo Klinghammer povedal: „Musíš zostať úplne pokojná! On cíti tvoje vzrušenie.“

Zachovajte však pokoj, keď oproti vám stojí 50-kilový chlpatý, svalnatý tvor, ktorý na vás upiera žlté oči. V tom okamihu som musela myslieť na svojho ovčiarskeho psa, môjho verného spoločníka z detstva. Teda dobre. Imbo je vlastne tiež len veľký pes – ale naozaj obrovský. Z hľadiska bezpečnosti som sa na stretnutie pripravila a prevádzkovateľov zvernice som právne zbavila zodpovednosti. Podpísala som povážlivé vyhlásenie: Beriem na vedomie, že podstupujem riziko poranení, ktoré môžu byť aj veľmi vážne.

S týmto varovaním som spolu s dvomi ošetrovateľmi vošla do vlčej zvernice, snažila som sa zvládnuť situáciu a zhlboka som to predýchavala. Potom som sa sústredila iba na vlka, ktorý sa ku mne blížil elegantným poklusom. V popoludňajšom slnku žiarili strieborné pásy jeho srsti. Čiernym nosom zhlboka vdýchol môj pach, uši mal obozretne nasmerované dopredu. Kútikom oka som zazrela ďalších členov Imbovej svorky, ako stoja a vyčkávajú pri ohrade zvernice. Vlky boli očividne napäté, či v skúške obstojím a či ma ich šéf bude akceptovať. Bolo jasné, že iba tak by som mohla nastúpiť na prax. Teraz musím zvládnuť ešte niekoľko ďalších sekúnd.

Časový spínač spomalil film v mojej hlave. Vlk zľahka pokrčil mocné zadné nohy a pripravil sa na skok. Keď priskočil ku mne a necúvla som, už nebolo pomoci. Na pleciach mi pristáli veličizné laby, tesáky boli iba centimeter od mojej tváre. Svet sa zastavil. A potom mi drsným jazykom viackrát olízal tvár. Tento „bozk“ bol začiatkom mojej závislosti od vlkov.

Imbo ma prijal a tak som nastúpila ako praktikantka k vlkom vo Vlčom parku. Naučila som sa všetko o správaní vlkov vo zvernici, pridájala som vlčie mláďatá z fľaše a v ďalších mesiacoch som si užívala mnoho vlhkých dôkazov lásky od Imba a ostatných členov svorky.

Keď som sa o pol roka neskôr vydala do divočiny v Minnesote, bola som perfektne vycvičená a domnievala som sa, že o vlkoch už viem všetko. Potom som sa prvý raz stretla s divým vlkom.

Zrubová chata, v ktorej som bývala, sa nachádzala mimo civilizácie, pri jazere, uprostred regiónu vlkov a medveďov. Na Nový rok ráno bolo mínus 30 stupňov. Obula som si kapce a vydala sa hľadať vlčie stopy. Dovtedy som svojich sivých susedov ešte nezočila, ich prítomnosti nasvedčovalo iba zavýjanie. Noc predtým, keď som za zvukov vlčieho chóru stála pred chatou a s údivom sledovala polárnu žiaru, moju pozornosť upútal nejaký pohyb na jazere. Po trblietavej ľadovej ploche prebehli za niečím štyri vlky a hneď zmizli za horizontom. Nepodarilo sa mi rozoznať, za čím sa hnali.

Nasledujúci deň som skoro ráno vstala a vybrala sa ich hľadať. Opatrne som sledovala stopy smerujúce do lesa. Viedli do húštiny, ponad kopec a skalu, cez krovie, cez balvany a štrk, ďalej po zasnežených plochách. Len namáhavo som postupovala dopredu. Naďabila som na kruhovú preliačinu, asi tam predtým oddychoval jeleň. Viaceré žlté škvrny v snehu dokazovali, že toto miesto už spozorovali aj vlky. Po hodine stopovania som našla čerstvé stopy krvi a zakrátko som objavila aj mŕtve mláďa jeleníka bielochvostého. Pokľakla som a dotkla som sa ho. Ešte bol teplý. Brucho mal rozpárané a chýbala mu zadná noha. Žalúdok ležal bokom, srdce a pečeň nikde. Stopy po uhryznutí na hrdle a nohách naznačovali, že zviera asi dlho netrpelo.

Vlky nebolo vidieť široko-ďaleko, no zrazu som zacítila, že ma niekto pozoruje. Ešte som kľačala v snehu. To veru nie je dobrá poloha, keď má človek za chrbtom hladného vlka. Pomaličky som sa otočila. Stál tam, iba pár metrov odo mňa. Vlk dravý. Zježené chlpy v zátylku, akoby cez neho prešiel elektrický prúd, uši zaostrené, premeriaval si ma s hlavou zľahka naklonenou nabok. Nosové dierky mu vibrovali, ako sa pokúšal zachytiť môj pach, ale vietor fúkal iným smerom. Mohla som si ho obzrieť. Toto mláďa nemalo ani tušenia, kto alebo čo som. Zadržala som dych. Viem, že divé vlky na človeka neútočia, ale vie to aj tento vlk? Bol hladný a medzi ním a ťažko vybojovanou potravou som stála iba ja.

„Ahoj, vlk!“ Bola som to skutočne ja, kto sa tak líškal?

Vlk sa strhol a poskočil o krok dozadu. Napoly vztýčený chvost zároveň stiahol tesne pod brucho. Zvedavosť sa zmenila na strach. Na zadných nohách urobil polovičnú piruetu a rozbehol do lesa. Ešte dlho som uprene hľadela na stromy, za ktorými sa stratil.

V ďalších mesiacoch som sa od biológov v International Wolf Center, čo je medzinárodné výskumné stredisko zamerané na vlky v meste Ely na severe štátu Minnesota, ale aj od vlkov pred vrátami môjho domu naučila všeličo o živote a správaní divých vlkov, ako aj o výskume, telemetrii a monitoringu.

Moja ďalšia „vlčia“ životná etapa sa začala v roku 1995, keď sa v Yellowstonskom národnom parku zabývali prvé kanadské vlky dravé. Vtedy som ako dobrovoľníčka spolupracovala s biológmi pri terénnom výskume v rámci yellowstonského projektu zaoberajúceho sa vlkmi. Zdržiavala som sa prevažne v Lamarskom údolí (Lamar Valley), rozsiahlom údolí na severe národného parku vo výške 2 500 metrov, pozorovala som vlčie rodiny, ktoré tam žili, a podávala som správy biológom.

Bolo to pred vyše dvadsiatimi rokmi. Odvtedy mám s vlkmi určite viac ako desaťtisíc zážitkov. Občas nás od seba delilo sotva niekoľko metrov. Pritom som sa nikdy necítila ohrozená, ani som nemala strach. Vidieť tie zvieratá takmer denne bolo pre mňa obrovským privilégiom. Za zážitkami som viackrát ročne lietala desaťtisíc kilometrov ponad Atlantik, lebo v Nemecku sa vlky ešte oficiálne nevyskytovali. Keď sa v roku 2000 potvrdilo, že tie plaché zvieratá sú aj tu, ani som nedúfala, že ich vôbec uvidím.

Trvalo ďalších desať rokov, kým som v Nemecku vo voľnej prírode zazrela vlka.

Bola som na literárnom večierku a skoro ráno som sa vracala rýchlikom z Lipska do Frankfurtu. Sprievodca mi položil na stolík kapučíno a ja som siahla po novinách. Vtedy som vyzrela z okna a na poli som zbadala čosi hnedé. Keď človek žije dlhý čas v prírode v blízkosti zvierat, vie si vybaviť, ako vyzerá vlk v prírode číhajúci na korisť. Podvedome vnímam scénu a zdá sa mi, že čosi nie je v poriadku, ale ešte to neviem konkrétne pomenovať. Teraz bol ten pocit naliehavý. Čo to bolo? Pridlhé nohy na to, aby to bola líška. Dlhý chvost, teda žiadny srnec. Čo tak zastaviť vlak, pomyslela som si. Ale ten uháňal ďalej. Prilepila som sa na sklo, oprela sa o stolík a kapučíno sa prevrhlo na noviny. Áno, je to vlk! Pokojne stál a uprene čosi pozoroval na kraji lesa. Vlak neúprosne jachal ďalej a scéna zmizla.

Bol to prvý a dosiaľ jediný raz, keď sa mi pošťastilo uvidieť v Nemecku divého vlka.

Pozorovanie vlkov v divočine, to je nekonečný príbeh. Ste pri tom, ako sa pária, o niekoľko ďalších mesiacov vidíte, ako z diery vykukne výsledok na krátkych nohách, sledujete bitku mláďat o najlepšie miesto pri maminom „mliečnom bare“, tešíte sa z prvých váhavých úspechov pri love (hurá – myš!), súcitíte s nimi, keď sa porania, plačete, keď zomrú, smejete sa na ich zábavách a hrách, sledujete ich pokusy o flirtovanie, až sa napokon cyklus uzatvára a všetko sa začína odznova.

Som skutočný „vlkoholik“, som od vlkov závislá, a keď nie som pri nich, mám abstinenčné príznaky. Na území vlkov sa dlho vydržím pozerať na svoju „drogu“, ktorej nikdy nemám dosť. Mnohým ľuďom stačí uvidieť vlka raz alebo dvakrát v živote. Mne nie, ja ich chcem viac. Preto na ne vyčkávam – bez ohľadu na to, či je mínus 40 stupňov alebo páli slnko a štípu muchy. Navlečiem si dvoje ponožiek, do rukavíc si dám vyhrievacie vložky, alebo sa natriem opaľovacím krémom a postriekam sprejom proti hmyzu. Potom vydržím dlhé hodiny stáť a cielene vyčkávať bez ohľadu na počasie. Robím to preto, lebo viem, že vlky robia také veci, ktoré nechcem premeškať. A keď náhodou nerobia nič, chcem vedieť, čo asi bude potom.

Keď tu práve nie sú žiadne vlky, čakám, kým prídu. Keď sa konečne ukážu, pozorujem, že sa deje čosi zvláštne. Sú to intenzívne okamihy, v ktorých človek precíti neochvejné zákony prírody.

Mám obrovské šťastie, že mi vlky umožňujú byť súčasťou ich života – pri love, párení či odchove svojich mláďat. Zistila som, že sa správajú podobne ako my ľudia. Starajú sa o rodinu, majú autoritatívnych, ale spravodlivých vodcov, prejavujú súcit a pomáhajú si, sú medzi nimi prešibaní adolescenti, ale aj pochabí figliari.

Okrem toho som zistila, že vlk je skvelý školiteľ, od ktorého sa môžeme všeličo užitočné priučiť.

Svorky vlkov sa stali mojou súčasťou. Dlhodobé pozorovanie ich spoločenského správania ma zmenilo. Také výrazy ako morálka, zodpovednosť či láska dostali v mojom chápaní nový zmysel. Vlky ma učia a sú pre mňa žriedlom inšpirácie. Každý deň sa od nich naučím čosi nové, hľadieť na svet inými – ich – očami.

VÝZNAM RODINY

Prečo je dôležité starať sa o svojich zverencov

Svoje najlepšie vlastnosti vkladáme do lásky k rodine, lebo ona odzrkadľuje našu stabilitu a definuje našu oddanosť.

HANIEL LONG

Na snehu polihovali schúlené vlky. Vytvorili sivý kruh, občas sa ukázalo ucho alebo laba, ktorá sa mykla. Štíhla vlčica sa natiahla a ľahla si na bok. Podbruším sa jej cez tmavosivú srsť tiahol strieborný pás. Ostatné vlky mali na chrbtoch tmavú srsť a na hrudi hrdzavé škvrny. Vlčí rodičia odpočívali o niekoľko metrov ďalej, túlili sa k sebe chrbtami a sledovali dvojročné a ročné mláďatá unavené pobehovaním a vyvádzaním so súrodencami.

Deti sa prebrali ako prvé. Vzájomne sa poštuchovali a skákali na tie, čo ešte spali. Niekoľko minút vyzerali ako banda roztopašných adolescentov. Potom sa pootriasali a porozhliadali. Jednoročiak vyletel ako prvý a posadil sa na driemajúcich dospelákov, ostatní ho nasledovali. Najmladší sa posunul a zošmykol k svojmu otcovi, ktorý vyskočil a zavrčal naň. Junior sa okamžite prevrátil na chrbát a zakňučal, načo mu otec olízal tvár. Utáraná banda začala vyvádzať. Skočili na vodcu svorky a kotúľali sa s ním po snehu. Ozývalo sa svišťanie, čo zobudilo ostatných dospelých členov rodiny.

Koniec ukážky