Copyright © 2018 by Alica Eštoková

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Príbeh je inšpirovaný skutočnými udalosťami.

ISBN 978-80-551-6594-3

Odpúšťame do takej miery, do akej milujeme.

François de La Rochefoucauld

Rebeka hľadela na široké plechové dvere… Aký je dnes zvláštny deň! To čudné počasie hneď zrána a táto rošáda! Poobzerala sa vôkol seba. To nemá obdoby! Ktovie, ako to napokon dopadne?

Znovu zdvihla zrak na plechové dvere… Za nimi je Braňo! opakovala si. Ktovie, ako sa cíti? Koľko tam vydrží? Deň? Dva? Veď nemá ani čo piť! Čas hrá proti nim. Vytiahla z vrecka mobil a napísala mu:

Som tu, blízko teba, za tými veľkými dverami.

Daj na seba pozor, prosím! ĽUBIM ŤA!

Rebeka

Správu odoslala a ďalej pozerala na plechové dvere, akoby sa na nich malo čosi zmeniť alebo zablikať, aby vedela, či Braňo esemesku dostal. Aby si bola istá, že aspoň toto vyznanie si stihol prečítať.

Odpoveď nečakala. Policajti mu neodporučili vybíjať si zbytočne mobil.

Vtom telefón zasvietil a na displeji sa objavilo:

MILUJEM ŤA a ĎAKUJEM! Emke a Lukáškovi veľký bozk! Aj ich veľmi ľúbim! Braňo

Aké jednoduché! pomyslela si. Zrazu je všetko jasné. Stačilo zopár slov a tie vysvetľujú všetko − lásku aj odhodlanie žiť spolu ďalej. Zopár slov a všetko si nimi povedali. Teraz už len nech mu ich môže zopakovať do očí!

Pozerala na mobil a dokola si čítala ten jednoduchý, krátky text. Vedela, že si ho bude opakovať naveky. Ak už Braňa neuvidí, sú to posledné slová, ktoré jej adresoval.

1

Rebeka zabrzdila na červenú a ruky zložila z volantu. Už stihla urobiť veľký nákup, vyzdvihnúť deti z družiny a Braňa z práce. Spokojne si obzerala okolie. Očami zastala na Ufe. Ide víkend a zajtra má byť pekne. Slnkom osvetlená reštaurácia nad Dunajom by mohla byť skvelým miestom na popoludňajšiu kávu. Obed by bol zrejme drahý, ale nápoje a zákusok si hádam môžu dovoliť. A možno aj ten obed. Deťom sľúbili, že jedného dňa sa vyvezú nahor a obhliadnu si odtiaľ celé mesto. Usmiala sa na Braňa. Sedel vedľa nej, lebo svoje auto mal v servise. Tiež si vychutnával piatkové popoludnie. Inokedy by sa hral s mobilom. Teraz sa obzeral vôkol seba a na chudej opálenej tvári mal bezstarostný výraz. Tmavú ofinu, čo mu padala do čela, si zahrnul dozadu a zelené oči si zakryl slnečnými okuliarmi. Dostal ich od Rebeky na narodeniny.

Radi spolu spoznávali Bratislavu a okolie. Aj na Červený Kameň často chodievali a dlho sa prechádzali v okolitých lesoch. Zavše našli zopár húb. Emke a Lukášovi sa zdali čarovné najmä nočné prehliadky zámku. Aj Smolenický zámok sa im páčil. A ešte je veľa miest, ktoré nenavštívili. Samotnú Bratislavu stále dokonale nepoznajú. V Múzeu hodín pod Hradom zatiaľ neboli, ani v Židovskom múzeu… A Ufo majú deti sľúbené už dávno.

Rebeka sklopila zrkadielko nad volantom a skontrolovala si mejkap. Ten malý nemilosrdný obdĺžnik neznáša! Všetky nedostatky pleti sú v ňom viditeľnejšie než v iných zrkadlách. Doma sa zdá sama sebe krajšia. No na križovatkách aj tak nikdy neodolá a skontroluje svoj výzor. Tá nekonečná červená!

V skutočnosti však mala Rebeka peknú postavu, milú tvár a prívetivý, láskavý pohľad. Čelo by síce mohla mať trochu vyššie, ako sama usúdila, ale výrazné tmavé obočie a jemná ofina sčesaná nabok to naprávali. A vedela, že oči, najmä keď si ich vytieňuje a zvýrazní mihalnice, vyzerajú hlboké. Muži sa v nich idú utopiť. Ústa mala nevýrazné, ale kontúrkou si ich vedela rafinovane zväčšiť a vytvarovať zvodné pery, ktoré by jej mohli závidieť mnohé známe herečky. Z nie príliš hustých svetlohnedých, navyše dosť mastných vlasov, ktoré si musela ráno čo ráno zmývať, si kulmou ani nie za desať minút vyformovala pekný polodlhý účes, čo jej zamaskoval odstávajúce uši. Melír jej odjakživa pristal, lebo takto vlasy vyzerali bohatšie. Aspoň ich mám ráno rýchlo vyfúkané a každý deň sa môžem predvádzať s perfektnou frizúrou! pomyslela si zakaždým, keď jej padol zrak na kolegyninu bujnú, nezvládnuteľnú hrivu. Soni trvá sušenie vlasov takmer pol hodiny.

K Rebeke príroda nebola príliš štedrá, ale stále platí, že štíhla postava je základ všetkého. A vždy perfektne a vhodne upravená tvár bola jej ďalšou devízou. Výhovorky, že na hlúpe maľovanie niet času, u nej neobstáli. Stačí si všetko naplánovať a rozvrhnúť. Svojím šarmom a schopnosťou sofistikovane zakamuflovať nedostatky a podčiarknuť zaujímavé detaily pôsobila Rebeka takmer vždy rafinovanejšie a atraktívnejšie než mnohé prirodzené krásavice okolo nej.

Konečne naskočila zelená, zošliapla plynový pedál.

„Ozaj, Lukáš, ako dopadla písomka z matiky?“ prerušil ticho Braňo a zahrnul si dozadu tmavohnedé vlasy.

„Ocko, veď je piatok. Nehovorme o škole!“ ozvala sa plavovlasá prváčka Emka a ďalej česala barbinu, ktorú stále vozili v aute spolu s ružovým kufríkom a hŕbou náhradných šatočiek.

„Viem. Som iba zvedavý, ako sa Lukášovi darilo.“

„Nóó… vypočítal som všetko. Darilo sa mi.“ Chlapec sa spokojne pomrvil.

„Tak to je fajn.“ Braňo sa otočil dozadu a mierne sa naňho usmial. Včera spolu strávili hodinu nad úlohami. Bol rád, že nie zbytočne.

Lukáš sa už pripravoval do školy sám. Iba sem-tam potreboval pomoc. Geometria mu občas robila menšie problémy, no otec architekt mu s ňou ochotne pomohol.

„Máme nového spolužiaka!“ pochválil sa chlapec, neodtŕhajúc zrak od hry na mobile.

„Ako sa volá?“

„Kadir!“

„Kadir?“ zopakovala prekvapene Rebeka.

„Aha!“ spozornel Braňo. „Arab! Určite je moslim!“

Rebeka si manželovu poznámku nevšímala. Sledovala cestu a syna sa zvedavo opýtala: „Odkiaľ je?“

„Zo Sýrie!“

„Prečo by mal byť hneď moslim?“ obrátila Rebeka na sekundu pohľad na Braňa. „V Sýrii žijú aj kresťania!“

„A načo sem prišli?“ zahundral Braňo.

„Jeho otec tu pracuje. Kadir má ešte sestru. Tá chodí do primy…“ vysvetľoval Lukáš.

„Dávaj si naňho pozor!“

„Čo mu to rozprávaš?!“ zahriakla Rebeka manžela a vyhodila smerovku.

„U Araba nikdy nevieš, čo od neho môžeš čakať.“

„Prosím ťa! Prečo chlapca strašíš? Možno by v ňom mal dobrého kamaráta a ty mu to vopred kazíš!“

„Nič mu nekazím, iba ho upozorňujem.“

„Braňo, dobre vieš, koľko mu trvalo, kým sa skamarátil so spolužiakmi, keď nastúpil do iného gymnázia! Ako ťažko si Lukáško zvyká na nové prostredie. Nestačí ti, že iba prednedávnom sme prestali chodiť k detskej psychologičke?“

„Miláčik, viem! Nič mu nezakazujem. Nerob zo mňa debila! Samozrejme, môže sa s tým chlapcom hrať, rozprávať… všetko.“ Braňo sa otočil k synovi. Chlapec naňho nedôverčivo pozeral.

„Normálne s ním komunikuj, Lukáško!“ doplnila manžela Rebeka.

„Áno!“ pritakal Braňo. „Normálne s ním komunikuj, ale neškriep sa s ním. Nehádajte sa, nebite sa a tak… Arabi sa hneď naštvú a je mela! Nepotrebujem, aby mi prišiel jeho otec domov robiť cirkus pre nejakú somarinu!“

„Ber ho, Lukáš, ako ostatných spolužiakov. Buď k nemu priateľský, ústretový, nech si rýchlo zvykne v novom prostredí. Vieš, ako je to, keď nikoho nepoznáš a nechcú sa s tebou baviť.“

„Tak pozor!“ prerušil Rebeku Braňo. „S tou ústretovosťou to nemusí preháňať. Ktovie, čo sú za rodina…“

„Presťahovali sa na naše sídlisko. Oproti nášmu vchodu!“ informoval chlapec rodičov.

Braňo sa zamyslel: „Aha! Tak to ho budeš vidieť každý večer pred naším domom…“

„Možno.“ Lukáš si strčil mobil do tašky.

„Moslimovia sú všelijakí,“ pokračoval Braňo, „sú medzi nimi aj normálni ľudia, ktorí sa ľahko začlenia do spoločnosti, no väčšina z nich je neprispôsobivá. Vidíš, čo vystrájajú v Paríži a všelikde po svete. Treba sa mať pred nimi na pozore. Možno tvoj spolužiak bude skvelý chlapec a dobrý kamarát, ale opatrne s ním!“

„Neznášaš moslimov a najradšej by si ich zo Slovenska do jedného vyhnal!“ poznamenala Rebeka.

„To nie je pravda! Sú mi ľahostajní.“

„Neznášaš ich a väčšina Slovákov tiež! A to moslimovia nemajú o Slovensko ani záujem! Veď ich tu žije len hŕstka. Ani sa im nečudujem! Čo majú hovoriť Parížania? Keby boli Francúzi takí ako my, asi by vystrieľali všetky arabské štvrte aj s deťmi! Prezidentovi by sťali hlavu gilotínou a celú vládu by verejne umučili, lebo dovolila, aby v Paríži zabili stotridsať ľudí, vrátane jedenástich novinárov!“

„Zato ty by si migrantov vítala chlebom a soľou!“

„Prosím ťa, netrep!“

„Netrepem! Keby ti zabili decko v Paríži alebo v Londýne, hneď by si inak hovorila! Tá tvoja naivita nemá konca-kraja! Na to vykrváca celá západná Európa! Na dôverčivosť a naivitu!“

„No, bodaj by sme skončili a raz boli tam, kde je teraz Západ! Toho by som sa teda chcela dožiť! Roky na to čakám! Keby si mal pravdu!“

„Radšej sa modli, aby som ju nemal! Potom by si inak lamentovala! A bála sa o deti. Hlavne o Emku!“

„Prestaň s takýmito hlúpymi rečami! To si vydiskutujeme sami!“ nazlostila sa Rebeka. Nechcela pred dcérou rozoberať nepríjemné veci.

„Ozaj, a ako ten Kadir hovorí? Po anglicky?“ zmenil tému Braňo.

„Hovorí celkom obstojne po slovensky. Prestúpil k nám z Vazovky. Už sú dlho na Slovensku. A jeho sestra vie výborne po slovensky. Ale Kadir spíkuje aj po anglicky. Čebenová ho chválila, vraj sa s ním máme rozprávať po anglicky.“

„Mohol by si sa zdokonaliť…“ povzbudzovala syna Rebeka.

„No, ten ho už len naučí!“ zasmial sa Braňo. „S arabským prízvukom… to bude bomba!“

„Neviem, aký má prízvuk, ale ak neprekáža učiteľke, isto ho má lepší ako ty! A slovnú zásobu má určite stokrát bohatšiu ako náš Lukáš! Si neuveriteľne zaujatý, Braňo!“

„Ale veď dobre, dobre, nech sa s ním zhovára po anglicky. Budem len rád! Už ho vidím, ako na sídlisku melú v angličtine.“

Rebeka zastavila pred vchodom. Najskôr musia vyložiť nákup, až potom Braňo odvezie auto do garáže. Aj Emka pomáhala s vykladaním. S aktovkou na chrbte uchopila do rúk dve ľahké tašky, Lukáš dve väčšie a všetci štyria vyštartovali ku vchodu.

Deti sa tešili na víkend. Čo s piatkovým večerom? Veselo sa hrnuli domov, kde ich s radostným štekotom privítal Figaro – zlatý retriever. Aj on vedel, že je piatok a že Lukáš s Emkou naňho budú mať viac času ako po iné dni, keď sa musia pripravovať do školy. Veselo vrtel chvostom a oňuchával nákupné tašky poukladané v predsieni.

Rebeke zazvonil mobil. Tašku so zeleninou odložila do kuchyne a vytiahla z kabelky telefón.

„Ahoj, Kamilka, ako sa máš?“ pozdravila priateľku.

„Ahoj. Dá sa, dík. Čo robíte?“

„Vynášame nákup.“

„Neruším?“

„Nie, nerušíš, práve sme dorazili do bytu aj s taškami a tešíme sa na víkend. A ty?“

„Kúpila som si kabát, jesenný, v Mangu, a zdá sa mi, že som naň už stará… Reku, mohla by si sa naň pozrieť, či ho vôbec môžem ešte nosiť. Neprídeš na kávu?“

„Neviem, Kamilka… Idem vybaliť nákup a pripraviť večeru. Potom by som hádam mohla,“ uvažovala Rebeka, hoci jej návšteva priateľky vôbec nevyhovovala. Tešila sa na piatkový večer, na sladké ničnerobenie pred televízorom, prípadne zašívanie drobností, čo jej deti s Braňom prikladajú do prúteného košíka pri kresle, keď sa im čosi roztrhne a treba to zreparovať. Už sa jej tam nazbieralo dosť vecí, ale pri Milujem Slovensko to hravo poobšíva s vyloženými nohami v rámci oddychu. „Alebo vieš čo? Nemohla by som prísť zajtra? Trochu som uponáhľaná z celého týždňa, zajtra sa ti ozvem.“

„Jasné, chápem, treba si oddýchnuť,“ súhlasila Kamila. „Asi si ten kabát nechám, veď nestál tak veľa a páči sa mi…“

„Tak keď sa ti páči, prečo ho chceš vrátiť?“

„Čo ja viem, nie som si istá. Či v ňom nevyzerám, ako keď chcela stará mladou byť.“

„Prosím ťa! Akej je farby?“

„Staroružový.“

„Tebe taká farba pristane. Nechaj si ho!“

„Áno, ale tie ozdoby…“

„Nesmieš sa tak podceňovať. Keď sa ti páčil, isto si v ňom kočka!“

„No, to si píš! Ja s mojimi kilami!“

„Kamilka! Si krásna! Aj s kilami navyše!“

„To teda určite!“

„Vážne! Hlavu hore!“

„Tebe sa to povie. Máš ideálny život, krásne, šikovné deti, skvelého manžela, dobrú robotu, čo viac si môžeš želať! A ja? Tučná, škaredá, bez chlapa, bez detí a s na figu robotou! Víkendy sú pre mňa nočná mora! V piatok večer sa bojím, čo budem celé dva dni sama doma robiť. Víkendy a sviatky, hlavne Vianoce, by som najradšej zrušila!“

Rebeka veľmi dobre poznala túto pesničku. Pochopila, že dnes by mala Kamilu navštíviť.

„Tak vieš čo, Kamilka? Dám mojim večeru a prídem.

O takú hodinku som u teba. Dobre?“

„Ale… nechcem ťa oberať o čas a odtŕhať ťa od rodiny. Len si doma porob, čo potrebuješ.“

„Neboj sa, jeden večer bezo mňa vydržia. A dlho sa u teba nezdržím. Tak pá! O chvíľu!“

2

„Je mi ľúto Kamily.“ Rebeka stála v nočnej košeli pred zrkadlom a prečesávala si vlasy.

„Prečo by ti jej malo byť ľúto?“ Braňo vyložil papiere z kufríka na policu, zamkol dvere na spálni a podišiel k manželke. Obzeral si jej krásnu postavu, akou sa nemohla pýšiť ani každá osemnástka. Privinul sa k nej zozadu a chytil jej prsia. Pozerali sa na seba v zrkadle.

„Keď si predstavím, že ja som teraz s tebou, celý deň sa na teba teším… a Kamila je večer čo večer sama! Sama pri televízore, sama v posteli… V noci, keď vystriem pravú ruku, viem, že si vedľa mňa. Ona je sama ako kôl v plote! Nemá sa ku komu pritúliť, porozprávať, posťažovať…“

„Mhm, preto k nej chodievaš?“ opýtal sa Braňo. Rebeka pozerala na jeho odraz v zrkadle. „Ty jej manžela nenájdeš ani nenahradíš,“ pokračoval. „Musí si ho nájsť sama! Teda ak na ňu ešte vôbec nejaký čaká. Lenže to by musela sem-tam aj vyjsť z domu. A nie iba vysedávať doma s kocúrom!“ Bozkával jej zozadu šiju, povytiahol nočnú košeľu a hladkal pevný zadok.

„Je hanblivá…“

„Mhm, ale ty to nenapravíš, ani ju neprevychováš. A nemôžeš u nej donekonečna tvrdnúť, ak na to nemáš chuť. Veď má sestru! Nech sa jej venuje!“

„Kamilina sestra má rodinu.“

„Aj ty máš rodinu!“ poznamenal Braňo trochu nahnevane, ale neprestával ju hladkať. „Nejako ti ušlo, že si zadaná a nemáš na ňu čas. Mne neprekáža, že k nej chodíš, i keď občas, keď si u nej príliš dlho, je mi za tebou smutno. Ale je to na tebe.“

„So sestrou sa nemajú príliš v láske.“

Braňo si vyzliekol pyžamo a pritlačil sa jej medzi stehná, až vzdychla.

„Prestaň! Ešte nie sme ani v posteli a už vymýšľaš!“ zahriakla ho, i keď jeho horúčosť pozvoľna prechádzala na ňu a rozpaľovala jej lono.

„Mhm, keď pri tebe sa človek ťažko ovládne… to by nevydržal ani svätý!“ Tisol sa na ňu a rukami jej tlačil stehná k sebe, tak ho to ešte viac vzrušovalo. Nemala nohavičky, ľahko do nej vnikol. Rebeka sa rukami oprela o toaletný stolík a prirážala, sledujúc v zrkadle, ako jej vo výstrihu poskakujú prsia. Musela sa ovládať, aby nevykríkla. Vedľa spali deti.

„Už!“ vyšlo z nej.

„Ešte raz!“ zachripel Braňo. Chcel, aby znovu vyvrcholila.

„Teraz! Znova!“

„Ešte raz!“

„Zase! Och!“ vzdychla po tretí raz. „Teraz ty!“

Už jej nestláčal stehná. Stiahol z nej krátku nočnú košeľu a rukami zovrel prsníky…

„Už to bude!“ vyriekol potichu. Obratne si k nemu kľakla.

„Terááz!“ hladkal jej rozstrapatené vlasy…

Keď bolo po všetkom, kľakol si aj on. Priložil si dlane na jej rozpálené líca, akoby ich chcel schladiť, a nežne ju pobozkal na nos a na oči. Položila si hlavu na jeho plece… zovrel ju silno v náručí a ona si ovinula ruky okolo jeho pása. Potom jej jednou rukou hladkal chrbát, druhou jej zašiel do vlasov. Kľačali oproti sebe nahí a túlili sa k sebe. Zrkadlo ich už nezaujímalo.

„Ľúbim ťa, Rebeka! Nekonečne! Vieš to?“

Zdvihla hlavu… Jej oddaný pohľad a slzy v očiach mu povedali viac než slová.

3

„Páni!“ skríkol Braňo omráčene, držiac v ruke ovládač od televízora. „Poď sem…! Rýchlo!“ zavolal na manželku. „Vo Viedni zaútočili teroristi!“

Rebeka dobehla do obývačky s košíkom rajčín. „Čožéé? Žartuješ?!“

„Pozeraj!“

Obaja stáli pred televízorom a civeli na najnovšie zábery z Viedne.

„Dvaja Arabi zastrelili v lekárni osem ľudí a teraz sa tam skrývajú!“

„V lekárni to mali ľahké,“ uvažovala Rebeka, „pri vchode nie sú bezpečnostné kontroly…“ Predstava, že aj u nich v lekárni by sa mohlo stať čosi podobné, ňou mierne otriasla.

Ktovie, ako by na teroristov reagovali Marta a Soňa, kolegyne z jej zmeny. Bože!

„… polícia zablokovala ulicu a odklonila dopravu…“ znel hlas moderátorky TA 4. „… Na miesto útoku dorazili záchranky a odvážajú ranených do najbližšej nemocnice… Otázkou zostáva, ako polícia zneškodní dvoch teroristov, ktorí sa skrývajú v sklade liečiv a môžu odtiaľ kedykoľvek vyjsť, aby usmrtili ďalších ľudí…“

„Prečo by odtiaľ vychádzali? Veď policajti by ich ihneď postrieľali!“

„Moja milá, práve o to im ide! Zomrieť ako mučeníci. Pre nich by bolo najhoršie dostať sa do basy a podrobiť sa vypočúvaniu. To je pre nich ponižujúce. Veľmi dobre vedia, že niet úniku. Nemajú šancu! Guľky sa neboja. Zomrú ako bojovníci za svätú vec a veria, že sa dostanú do raja,“ odvetil Braňo.

„Toto hádam ani nie je pravda!“ rozhorčovala sa Rebeka, keď videla zábery dezorientovaných ľudí, ktorých guľky zázrakom obišli a teraz sa bezradne prechádzali okolo vozidiel rýchlej pomoci, akoby neverili tomu, čo sa stalo.

Spoza policajného vozidla vybehol asi štvorročný chlapček. Počas streľby zrejme prišiel o rodičov a teraz hystericky nariekal. Dobehla ho policajtka a vzala drobca na ruky.

„… Teroristi zrejme neplánovane zasiahli cez široké vchodové dvere aj okoloidúcich chodcov,“ pokračovala moderátorka. „V čase streľby prechádzala popred vchod lekárne so svojou maloletou dcérou mladá žena. Dievčatko a jeho matka sú v kritickom stave. Starší pán so psom, ktorý sa v tom čase tiež nachádzal pred lekárňou, už podľahol zraneniam pri prevoze do nemocnice.“

„Doparoma! Beštie vymleté!“ zvolal Braňo a posadil sa na gauč.

„Pozri na toho malého. Chudáčik, to dieťa sa z toho len tak ľahko nespamätá! Ak mu zomrie matka, bude poznačený na celý život!“

„Najhoršie na tom je, že útoky na bezbranných sa k nám približujú!“ skonštatoval sucho Braňo.

„Nestraš!“

„Uvedom si, že je to len zopár kilometrov od nás!

Zajtra to môže buchnúť v Bratislave!“

„Preboha! To radšej ani nevyslovuj!“

„No nič! Som zvedavý, čo urobí vláda… Mali by vyhlásiť najvyšší stupeň ohrozenia. Dúfam, že nezatvoria hranice s Rakúskom!“ zamyslel sa Braňo.

„Ešte to by chýbalo!“ zalomila rukami Rebeka. „Koniec našim výletom!“

„Vieš, kde to je?“ spýtal sa Braňo. „Neďaleko Dómu svätého Štefana. Poznáš tú lekáreň? Oproti chodievame na zmrzlinu!“ ukázal prstom na obrazovku.

„Viem! Hrôza! Vieš si predstaviť, že by sa tam strieľalo, keď sme si kupovali zmrzlinu?“

„Neviem, ale v dnešnom svete je už všetko možné.“

„To je asi pes toho pána, ktorého zastrelili…“ vzdychla Rebeka, sledujúc správy.

„Áno. Úbohý chlpáč, je úplne zmätený.“ Braňo si odpil z piva a vyťukal číslo Rebekinho brata.

„Servus!“ ozvalo sa v mobile. „Sleduješ správy?“

„Čau, Tomáš! Preto ti volám! Človeče! To je sila!“

„To teda je! Tie špiny sa neštítia ničoho!“

„Ty kokso!“

„Kým to bolo v Paríži a v Londýne, bolo to ďaleko…“ Tomáš si nasilu odkašľal. „Veď áno… Vtedy som to až tak nevnímal.“

„Ty brďo! Teraz je to úplne o inom!“

„No, toto je už tuhá káva!“

„Som zvedavý, čo naša vláda. Ako zareagujú…“ hádal Braňo.

„No, asi budú čakať, čo bude ďalej. Hádam neodídeme z Únie!“ mudroval Tomáš.

„Človek aby sa pomaly bál vyjsť na ulicu! Aj decko pustiť do školy!“

„Ale nie, netreba podliehať panike. Skôr ťa zrazí auto, ako zastrelí terorista! Hlavne upokoj Rebeku a deti. Nech sa neboja ísť v pondelok do školy.“

„Áno. Jasné!“ súhlasil Braňo, i keď mal čo robiť, aby sa sám ako-tak upokojil.

„Čo robí Rebeka?“

„Pozeráme správy.“

„Dáš mi ju?“ spýtal sa Tomáš.

„Jasné! Tu je. Čau!“ Braňo si znovu odpil z piva a vrátil sa k správam.

„Ahoj, Tomáš!“ prihovorila sa Rebeka bratovi.

„Tak čo, sestrička? Pozeráš?“

„Áno. Otrasné!“

„Len žiadna panika!“

„To sa ti ľahko povie!“ povzdychla si Rebeka. „Nebojíš sa pustiť v pondelok Martina a Veroniku do školy?“

„Pozri, sestrička. Na to človek nesmie myslieť, inak sa zblázni! Len pokoj! To jediné nás všetkých zachráni. Alebo sa chceš dostať na psychiatriu?“

„Nie! No podľa mňa sa každá normálna mama bojí…“

„Viem. Ale aj tak sa snaž pred deťmi kontrolovať a nepanikáriť. Je to najlepšie, čo pre ne môžeš v takejto situácii urobiť. Tým, že im budeš opisovať, čo všetko sa môže stať, vystrašíš oboch ešte viac.“

„Tomáš, predsa sa nebudem tváriť, že sa nič nedeje!“

„Myslíš, že keď v nich vzbudíš strach, lepšie ich ochrániš?“

„Doparoma, jasné, že nie. Ale musia byť pripravené na všeličo!“

„No, na takéto veci ich naozaj pripravovať nemusíš. Na to sa ani nedá pripraviť! Len ich vystresuješ a potom sa budú báť aj zaspať! Len do toho! A už ste im to povedali?“

„Nie. Hrajú sa v detskej.“

„Treba im, samozrejme, povedať, že sa to stalo, ale zároveň ich treba ubezpečiť, že u nás také čosi nehrozí. Nieže začneš hovoriť, čo majú robiť, keby sa v škole strieľalo!“

„Nemaľuj čerta na stenu!“

„Presne tak! Som rád, sestrička, že to takto vidíš.

Držte sa! Pozdrav Emku a Lukáša!“

„Dík. Aj ty si doma všetkých pozdrav! Ahoj!“

„Ahoj! A pekný víkend!“

„Aj tebe, Tomáš!“ Rebeka zložila.

„Mamííí!“ ozvalo sa z detskej izby. „Ema mi zobrala mobil a…“

„Deti, prečo sa zase hádate?!“ lamentovala Rebeka.

„Lukáš! Emka!“ zvolal Braňo. „Obaja poďte sem!“

Koniec ukážky