Slovo na úvod

Kniha, ktorú beriete do rúk, nemala ambíciu byť knihou.

Pred pár rokmi skrsla vo mne myšlienka napísať svoj životopis, ktorý by bol akýmsi odkazom pre mojich synov. Chcel som písomnou formou zachytiť, kde som žil, čo som prežil a ako som sa díval na veci v čase, keď som ich prežíval. Malo to byť niečo ako rozprávanie otca so synmi. Rozprávanie, z ktorého by bolo zrejmé, aký som bol, a hlavne – ako som ich mal rád. Možno som to v bežnom živote nevedel dať dosť zreteľne najavo a potreboval som barličku. Ňou je teraz kniha, ktorú držíte v rukách.

Lebo z úmyslu napokon naozaj vzišla kniha, ktorej podoba je výsledkom spolupráce s Táňou Veselou. Vedeli sme o sebe už pred začiatkom písania. Ona novinárka, ja politik a bankár. Obidvaja bývame v Bratislave-Rači. Často prechádzala so psom popred náš dom a zavše sme si vymenili pár susedských slov.

Tri roky po smrti môjho syna Imka som si našiel v poštovej schránke list napísaný netradične rukou. Pani Veselá mi v ňom ponúkala spoluprácu pri písaní spomienok na môjho syna Imka. Chvíľu trvalo, kým sme sa stretli, no potom sa naša spolupráca na knihe naozaj rozbehla.

Stretávali sme sa vyše dvoch rokov. Naša vzájomná dôvera a rešpekt rástli z kroka na krok. Táňa bola korektným a férovým partnerom. Som rád, že nám osud poskytol možnosť realizovať túto knihu spoločne. I keď som bol spočiatku skeptický, teraz už môžem nahlas povedať: Pani Veselá, ďakujem!

Kniha patrí nielen mojim drahým synom a blízkej rodine, ale najmä tým, čo si myslia, že už je tak zle, že horšie ani nemôže byť. Verte mi, nie je hanbou padnúť, ale hanbou je nepokúsiť sa postaviť.

Imrich Béreš

1
Sloboda u starých rodičov

„V krajine môjho detstva

muselo niekedy aj pršať,

ale mne sa zdalo, že stále

svietilo slnko.“

Mama povedala, že som sa narodil s veľkým krikom. Otec zasa, že svojho prvorodeného syna poriadne zapil. Stalo sa tak 5. marca 1962 v Ružomberku. Dali mi meno Imrich-Bernard.

Do života som si nepriniesol najlepší pôvod. Obaja rodičia boli lekári a v kádrových materiáloch to vyzeralo podozrivo. Oveľa lepšie by bolo, keby tam stálo: oтец тракторист и мама доярка (otec traktorista a mama dojička). Také boli časy. Inteligenciu ako triedu nebrali vážne a bola politicky nedôveryhodná.

Starí rodičia z otcovej strany sa narodili a žili v dedine Ruská. Je to malá dedina na hranici s Ukrajinou. Nikdy nemala viac ako 600 obyvateľov. Napriek tomu je to dôležitá dedina. Starý otec Béreš sa narodil v roku 1879. Posledné dedinské domy boli sotva dvesto metrov od ukrajinskej hranice, zato v Ruskej sa hovorilo po maďarsky. Starý otec nikdy nevytiahol z rodnej dediny päty, no i tak žil v Rakúsko-Uhorsku, v Maďarsku, v Československu i v Slovenskej republike.

Otec sa narodil ako posledný z deviatich detí. Medzi ním a jeho najstarším súrodencom bol takmer dvadsaťročný rozdiel. Keď som spoznal starých rodičov, starý otec už mal vyše osemdesiat rokov a stará mama len o čosi menej. Obaja mi pripadali veľmi starí, ale cítil som sa u nich dobre, ľahko a slobodne. Veľa sme sa nerozprávali, lebo hovorili len po maďarsky, kým ja len po slovensky. To nám však vôbec neprekážalo. Dôležitejšie bolo, že si rozumela ostatná rodina.

Za mojich detských čias sedával starý otec na stoličke pod viničom. Zvyčajne mal na sebe bielu košeľu, čierne nohavice a na hlave narazený čierny klobúk. Okolo pása mal previazanú slivkovomodrú zásteru, do ktorej si podchvíľou utieral ruky. V ústach mal zaseknutú fajku, ktorá mu večne visela spod veľkých maďarských bajúzov. Sedel, fajčil a komandoval celú rodinu. Svojho času bol dedinským richtárom a najsilnejším chlapom v dedine. Richtárom sa totiž mohol stať len chlap, čo zvládol preniesť kováčsku nákovu z jedného konca dediny na druhý. A môj starý otec to zvládol.

Ako mladý bojoval v I. svetovej vojne na území dnešné ho Chorvátska. Zranil ho šrapnel, a tak sa dostal domov ešte pred koncom vojny v roku 1918. Do II. svetovej vojny ho pre vysoký vek už nepovolali. Navyše mu práve v tom čase začali vyhnisávať črepiny zo šrapnela, ktoré mu zostali v tele. Keď Nemci bombardovali východné Slovensko, mal vraj najväčšie bolesti. Také veľké, že ho museli pripútať na posteľ.

Môj otec sa narodil v roku 1934. Dostal meno Imrich. Jeho bratia sa volali Tibor, Albert, Peter a Ján. Sestry sa volali Mária, Alžbeta, Juliška a Anna. Všetkých pokrstili v katolíckom kostole. Keď som sa prehŕňal v starorodičovských dokumentoch, zistil som, že aj obe moje prastaré mamy sa hlásili ku gréckokatolíckemu vyznaniu.

Starí rodičia boli chudobní roľníci so symbolickým vzdelaním. Mali však sen, ktorého sa nikdy nevzdali – túžili, aby aspoň jedno z ich deviatich detí vyštudovalo vysokú školu. Nakoniec im sen splnil najmladší syn – môj otec. Vyštudoval medicínu a stal sa uznávaným chirurgom. Bol prvým chlapcom z dediny Ruská, ktorý ukončil vysokú školu.

Otca rodičia nedali do maďarskej základnej školy. Chodil každý deň šesť kilometrov pešo do školy do Pavloviec nad Uhom. A po vyučovaní zasa naspäť. Toto tvrdé rozhodnutie pravdepodobne najväčšmi ovplyvnila práve stará mama. Vedela, že ak má syn študovať, musí sa naučiť po slovensky. Môj otec neprotestoval. Skončil slovenskú základnú školu a v štúdiu pokračoval na gymnáziu v Michalovciach. Tam sa však po II. svetovej vojne vyučovalo najmä po rusky. Tak trochu jazykový guláš, ale podarilo sa. Otec sa naučil veľmi dobre po slovensky. Keď si chcel zobrať za ženu dievča zo stredného Slovenska, svokrovci mu nemali čo vyčítať – nezostal mu ani len východniarsky či maďarský prízvuk.

Prázdniny u starých rodičov z otcovej strany voňali obrovskou slobodou. V Ruskej som sa neprestajne motal okolo hospodárstva a dobytka. Doteraz viem nadojiť mlieko, ošírovať koňa a možno by som vedel ostrihať i ovce. Keď som bol starší, robieval som aj na družstve. Kydal som hnoj, no chodil som i s vlečkou a zbieral tabak.

Nie všetkých z otcovej strany som mal možnosť detailne spoznať. Znemožnil mi to osud vedľajšej dediny, ktorá sa volala Slemence. Jedného dňa vraj prišli do dediny ruskí komisári a opili sa. Opili i starostu Slemeniec, čo zasa nebolo až také ťažké. Dali opité hlavy dokopy a dohodli sa s ním, že dedinu rozdelia na Veľké a Malé Slemence. Bez zjavného dôvodu vymerali uprostred dediny hranicu medzi Slovenskom a Sovietskym zväzom. Bez „bumážky“ sa nikto nedostal ta ani naspäť. Otcova sestra Alžbeta sa týmto „geopolitickým“ činom stala občiankou Sovietskeho zväzu.

Stará mama Bérešová zomrela 22. decembra 1973 na rakovinu žalúdka v úctyhodnom veku. Starý otec Béreš ju prežil len o niekoľko mesiacov – zomrel v marci 1974 ako 95-ročný. V januári 1974 ho predbehol starý otec z maminej strany. V tom istom roku zomrel na rakovinu aj jeden z otcových bratov – mal len 43 rokov. Obdobie úmrtí ukončil bratranec, ktorý sa ako osemnásťročný utopil. Mali sme v priebehu dvanástich mesiacov päť pohrebov.

Starí rodičia z maminej strany sa volali Kuniakovci a žili v Černovej. Obec je dnes súčasťou Ružomberka, ale Černová môjho detstva bola dedina obkľúčená horami, okolo ktorej pretekal už vtedy veľmi znečistený a páchnuci Váh. Celulózka bola priveľmi blízko a čističkám vôd sa v tých časoch ešte asi nepripisoval veľký význam. Vyrastal som prakticky u starých rodičov. So sestrou sme bývali v Ružomberku s rodičmi, ale keďže obaja pracovali, celé dni som vlastne trávil u starých rodičov.

Starí rodičia z Černovej boli zemitejší, Bérešovci z Ruskej zasa emotívnejší. Starý otec Ján Kuniak-Kabača sa narodil 22. januára 1900 a stará mama Agneša Kuniaková, za slobodna Kosová, sa narodila v rovnaký deň a mesiac, no o štyri roky neskôr. Starý otec odišiel ako veľmi mladý za prácou do Ameriky. Pošťastilo sa mu získať robotu v chicagskych železiarňach. Všetky zarobené peniaze nosil pre istotu so sebou zo strachu, že mu ich v biednej ubytovni ukradnú. Raz ho však okradli rovno na ulici. Nezlomilo ho to a robil ešte viac. Keď si ako-tak znova zarobil, vrátil sa do Černovej. Postavil dom, zasadil strom, oženil sa a splodil štyri deti. Najmladšia Želka, žiaľ, zomrela krátko po narodení v roku 1927. Po nej prišli na svet dvaja synovia – najskôr Bernard a potom Dominik. Moja mama Agneša bola posledná a najmladšia. Bernard vyštudoval v Bratislave medicínu a stal sa lekárom. Dominik nedoštudoval. Keď mal 24 rokov, zabil sa na motorke. Zanechal po sebe mladú vdovu a tri malé deti. Stará mama sa do smrti so synovým predčasným skonom nevyrovnala.

Dominikov otec a môj starý otec si vážil každú robotu. Keď sa vrátil z Chicaga, začal robiť vo fabrike v Ružomberku. Robil aj poštára v Trenčianskej Teplej. Bolo to ďalej od domova, no bol vďačný aj za to. Skôr ako ho prijali do štátnej služby, musel predložiť doklad o svojej morálnej bezúhonnosti. Doklad sa volal Svedectvo mravnej a politickej bezúhonnosti a mal toto znenie: Ján Kuniak, robotník, 35-ročný obyvateľ mesta Ružomberok sa politične a mravne vždy správne choval a držal a že dľa našej vedomosti dosiaľ trestaný nebol.

Starý otec život nebral až tak vážne a ťažké chvíle znášal stoicky, a najmä s cigaretou v ruke. Fajčieval vonku za kôlňou.

Starý otec sa nezmenil, ale starú mamu Dominikova smrť celkom zmenila. So starým otcom som býval rád. A on asi býval rád so mnou, lebo ma všade brával so sebou. Na bicykli mal pred riadidlami malé sedadielko a na tom som sedával. Občas sme chodili pomáhať strihať ovce na salaš. A keď sa kosili lúky, nosieval som koscom vodu. Keď sa dnes pozerám na tie lúky, zdajú sa mi strmé ešte aj pre kamzíky!

Raz sme vypaľovali lúku a ja som nechtiac podpálil celú lúku. Starý otec požiar uhasil, ale hnedé menčestráky mu obhoreli až po kolená. Neschytal som od neho pár po chrbte len preto, lebo preňho nebolo podstatné to, že som podpálil lúku, ale cenil si, že som sa zaujímal o akúkoľvek robotu okolo hospodárstva. Starý otec ma odmalička viedol k manuálnej práci a tú som rád robil. Odvtedy si vážim ľudí, ktorí si zarábajú na chlieb vlastnými rukami.