Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk,
ako svoju 92. publikáciu v roku 2018

Zodpovedná redaktorka Anna Fričová

Jazyková korektúra Andrea Hoštáková
Obálka Zuzana Kadecká a Pavel „Hirax“ Baričák

Autor fotografií na obálke Martin „Mlynček“ Tomčík

Ilustrácie Janka Sofia Thomková

Zalomenie Pavel „Hirax“ Baričák

Prvé vydanie, 2018
Vytlačila Neografia, a. s., Martin

Objednávky:

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk

Hiraxove úvahy, blogy, básne, fotky, ukážky z románov a cestopisov, ako aj dátumy jeho prednášok nájdete na stránke

www.pavelhiraxbaricak.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk
Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89711-81-9

Pavel „Hirax“ Baričák

Šlabikár

šťastia

Strachy, vzťahy, sloboda

Tebe, ktorý sa nad sebou zamýšľaš

a snažíš sa meniť

pre dobro celého ľudstva.

Tebe, ktorý padáš,

no aj tak sa snažíš stať sa

lepším človekom.

Tebe, ktorý konáš

dobré skutky
a máš čisté úmysly.

Tebe,

ktorý strážiš

a napĺňaš zámer.

Čo krok, to nové kamene

Mám vás rád. Ste totiž iní ako ja a to mi dáva možnosť spoznať sa. Mnoho ľudí sa snaží, aby sa všetci správali podľa ich predstáv, ale keby sa im podarilo podrobiť si celý svet na svoj obraz, veľmi rýchlo by ich prešla chuť žiť. Ďakujme teda aj za škrípajúce vzťahy, nemálo nás učia. Rovnako tak, keď vás ktosi nepozdraví na ulici, ešte neznamená, že vás ignoruje. Možno si len zabudol doma okuliare...

Veľa našich strachov vzniká domýšľavosťou. Je to len program a dá sa premazať. Iná časť neistôt sa vynára z minulosti, ktorú sme nespracovali a tak sa znova pripomína. Je to neomylné vesmírne pravidlo, neprime sa s Vyššou silou. Alebo je čosi v našej duši či tele v neharmónii. Môže sa to prejaviť nedostatkom dajakého chemického prvku a tak prídu logicky následky napríklad v podobe úzkosti, až depresie. Prípadne sme si konkrétnu (ne)moc naprogramovali do tohto vtelenia, aby sme posunuli nielen seba, ale aj všetkých, ktorých sa dotkneme. Ktosi ten rod, národ a ľudstvo musí očistiť, tak sme si na seba navliekli mundúr odvážneho. Tváriť sa teda ako obeť nie je na mieste. Posledná sorta obáv vchádza do nášho života ako nový druh prebúdzacích činiteľov. Ide ruka s rukou s našou cestou. Čo krok, to nové kamene...

Deje sa nám iba to, čo môžeme pochopiť a zostáva v nás iba to, čo pochopíme. Aj keby som si mocne želal, aby vám táto kniha dala nesmierne veľa, viem, že si z nej zoberiete presne toľko, koľko máte. Zo záležitostí Prozretelnosti sa spravodlivosť našťastie nedá vymazať, poprieť, pošpiniť, ani kúpiť. Aj pre toto sa mi život na tejto planéte páči.

Časť prvá

Vitaj, strach!

Tak si tu žijeme...

Človek je ako motýľ, ale naopak. Rodí sa ako nádherné, hravé, veselé, vnímavé dieťa, krídlami šťastne mávajúc, pred ničím nemá strach. Dokonca v ňom nie je ani strach z výšky. Keď mal môj brat päť rokov, veselo si štvornožkoval po parapetnej doske na ôsmom poschodí nášho činžiaka. Môžete si byť istí, že sa vonkoncom nebál.

Každá mama rýchlo nadobudne poznanie, že keď deti v izbe stíchnu, veští to väčšinou dajakú šarapatu. Naša mamina vtedy rýchlo zapla motory a prišla z kuchyne skontrolovať, ako sa „pekne“ hráme. Od dverí zbadala bračeka na svojom prvom väčšom výlete. Nadobro skamenela. Skôr by ste v oceáne našli rozpustenú kocku ľadu, ako by ste sa v nej dorezali krvi. Miňo z periférie orla pozoroval autá, ktoré sa zmenili na malé angličáky.

Nebojte sa, prežil. Mama vzorovo spracovala úľak, prestala riešiť, ako sa tam mohol svojpomocne po radiátore vyštverať, pomaly k nemu podišla – tak aby ho nevystrašila, a zložila ho dolu. Pád balvana v jej srdci zapríčinil v Kalahari malú púštnu búrku. Vždy sa to musí niekde vyrovnať...

Postupne na seba ako deti lepíme zvyky a praktiky svojich vzorov, teda rodičov, starých rodičov, kamarátov, učiteľov, kňazov, „hrdinov“ z televíznej obrazovky a iných autorít, ktorým veríme, prípadne sa v nich vidíme. Totálne originály, ktoré sa na nič nehrali a existovali vo vzorovom prítomnom okamihu, sa zrazu zakukľujú do niekoho, kým nie sú. Každé ráno vstanú a oblečú sa do osobnosti, ktorú sa snažia stvoriť. V snahe čo najlepšie sa zabezpečiť na všetkých frontoch, robíme kompromisy, ustupujeme, popierame vlastné Ja. Stávajú sa z nás majstri na vzbudzovanie dojmov a pojmov. Človek pod nátlakom vonkajších vnemov sám pred sebou predstiera niečo, čo v ňom nie je, a to len preto, aby si splnil niečo, čo mu nadiktovali do podvedomia iní. Čím viac sa tvárime, tým viac tôňa duše zaniká, namiesto toho, aby sme naše životy pretvorili na majstrovské diela.

Život však ide ďalej. Ľudský motýľ čoraz viac sťahuje krídla, mení sa na larvu, ktorá sa už toľko neusmieva, je opatrná, ustráchaná, kalkuluje, plánuje, špekuluje, trpí chronickými túžbami, nedostatkom úcty k sebe, čo nevedie k ničomu inému ako k vzniku obete vlastného posudzovania. Iná zasa trpí absenciou súcitu voči ostatným alebo emocionálnou uzavretosťou. Večne je zaneprázdnená cieľmi, snahou o vylepšenie životnej úrovne, posilnením mena, stavu, rodu, zväčšením zóny komfortu. Asi to poznáte: „Potrebujem viac. Musím byť úspešnejší. Viac znamenať a lopotne obhajovať pozíciu. Stále to nie je dobré, robím niečo zle. Ešte dosiahnem toto a bude dobre.“ Odsúdenec, ktorý sa chváli priestrannosťou svojej cely, tomu rozumie najlepšie.

Nakoniec larva umiera viac-menej izolovaná od druhých, prírody a samotného sveta, zatrpknutá, bez štipky humoru, všetko pripomienkujúca, nešťastná, smutná a vystrašená. Z krásneho, nebojácneho, hravého, večne zvedavého a o nič sa nestrachujúceho motýľa sa stane utiahnutá larva. Jej schátrané a ubolené telo je naplnené smetiskom duševného odpadu, obavami, obviňovaním, sklamaniami, nesplnenými želaniami, bojazlivosťou, zradami. Chleba nikde, samé kamene.

Dúfam, že z týchto viet nevyžaruje moja zaujatosť. Výnimka zvykne potvrdzovať pravidlo, a ak poznáte alebo dokonca ste tou výnimkou, moje srdce plesá a tlieska vám. V prípade, že máte iný názor, ja som ten posledný, ktorý vám ho bude chcieť vyvrátiť. Rád čítam príbehy o storočných starčekoch, ktorí preliezli okno a zmizli skúmať svet...

Teraz uchopím väčšiu lupu a pozriem sa na spoločnosť, ktorú tvoríme. Máme nemocnice, zdravotné zabezpečenia, sociálne poistenia, stovky televíznych programov, obchody plné tovaru od výmyslu sveta, prípadne kliknete na internet a o týždeň z Číny príde kontajner aj s vaším snom. Nechýbajú nám ani práčky, chladničky, hriankovače, jogurtovače, toastovače, splachovače, odfarbovače, odlakovače, odhrdzovače, rozprašovače, ostrekovače, odkazovače, stierače..., prepáčte, nechal som sa tým jednoduchým rýmom uniesť, pokračujem: máme aj byty, domy, mikrovlnky, autá, diaľnice, teplo. Elektrina, plyn a pitná voda sú samozrejmosťou. Pre niektoré národy sveta sú tieto artikle stále vzácnosťou a vymoženosťou boháčov, no moderný a civilizovaný človek všetko, čo má, berie ako totálnu samozrejmosť. Kto zabudne cenu, žiada o precenenie. Dosť strašenia, veď táto kniha má spĺňať opak, vraciam sa teda k téme... Kde žijú ľudia, tam sa v noci svieti, obchôdzkujú policajti, blikajú senzory, natáčajú kamery, chránia rampy... Všetko sa sústreďuje na to, aby sme boli chránení, žilo sa nám ľahšie, v bezpečí a šťastní. No nie je to tak. Šťastný človek sa totiž nebojí.

Celý deň pozeráme do mobilov, smartfónov, počítačov, fyzickú prácu vykonáva čoraz menej ľudí. Rozhovory vo vlakoch a na autobusových zástavkách utíchli. Digitálny vek tvorí viac núl ako jednotiek, a tak je bežné ľudské rozmýšľanie plné chamtivosti, závisti a pýchy. A prázdnoty. Tej prázdnoty, ktorá chce byť zaplnená. Čudujete sa, že konzumujeme nezdravé potraviny vo väčšom objeme, ako by organizmu stačilo? Prestávame sa hýbať, tučnieme, spánšteli sme. Dokonalo poznáme svoje práva a v príhodnej chvíli vieme byť nekompromisní. Tínedžeri na sídliskách vymizli, PC hry, ale najmä sociálne siete sa stali tichou drogou. Aká matka, taká Katka. Aký Stano, taký kámo.

Ľudia sú následkom mohutnej paľby informačných technológií natoľko zahltení, že už dokážu ledva prečítať nadpis článku a pár viet pod ním. Kĺžu po povrchu. Bulvár je ich Dostojevskij, dialógy pod statusmi na sociálnej sieti si mýlia so živým rozhovorom. Keď sa stretnú na ulici so známymi, skôr sa snažia vypariť, akoby sa tešili z dočerpania energie cez skutočný rozhovor. Bojíme sa druhých, lebo sa bojíme seba. Unavil nás život, život na kredit. Dali sme sa oklamať kockou cukru s alpou...

Pravdivé informácie o praktikách farmaceutických a potravinárskych kolosov prenikli už aj na verejnosť, no ani to neprimälo jednotlivca spraviť v sebe zmenu. Národ plní košíky, je otrasený
v základoch, keď sa počas štátneho sviatku zavrú dvere multimarketov na „hrozivý“ jeden deň, ak na tri, mestská doprava kolabuje.

Štát nepodporuje rodinu, a tak pomaličky, ale isto vymierame na starobu. Do hrobov klesajú objemné telá, no pritom nutrične vyhladovené. Vysedávame v čakárňach, platíme v lekárňach nemalé sumy za chemické lieky, žijeme v prekúrených domácnostiach, úzkostlivo sa obliekame, deťom z prílišnej vystrašenosti všetko zakazujeme. Obavy v rodičoch, obavy v deťoch.

Túžime žiť komfortne, v pohodlí a šťastne. Naším snom je spokojnosť, ktorú sa snažíme dosiahnuť cez blahobyt, dostatočné finančné zabezpečenie. A tak nemálo ľudí má aj dve práce, celý deň prežijú v strese, sú nervózni ako skinhead na svadbe, kde hrá Kmeťoband. Časť z nich si vybije napätie cez šport, keď ženú svoje organizmy do krajnosti. Prechod z jednej psychiatrie do ďalšej šialenosti. Ako vo vnútri, tak navonok.

Ostatní ľudia si nesú svoj negatívny stres so sebou domov. Padajú po výdatnej večeri ukonaní na smrť na gauč, krikom od seba odháňajú potomkov, lebo chcú z televízora počuť, koľko toho politici opäť nakradli a ako sa z toho vyklamú. Politika bez zásad, bohatstvo bez práce, pokrok bez súcitu, náboženstvo bez bohoslužby, duchovný rast bez uvedomenia. Prípadne sa zo správ potrebujú dozvedieť, kde a o koľkej prekročili tanky cudziu hranicu podľa zabehnutej postupnosti: vyhlásime vojnu, použijeme násilie, pričom sa vyhovoríme na svetový mier. Hranicu ako čiaru, ktorú nakreslili mocní, a tak má jedinec pri správach aspoň šancu preložiť časť svojej bezmocnosti a vnútornej zloby na niekoho iného. Kto sa však nepozrie do seba, nespozná sa a neuvedomí si, kým vlastne je, nikdy ani neuskutoční zmenu svojho života. Umrie zničený, smutný, použitý. Použitý systémom, druhými, najbližšími, sklamaný medzi sklamanými.

Od čias komunistov sa veľa vecí nezmenilo. V mestách pribudlo farieb, zmenili sa heslá, no snaha ovládať masy ľudí cez strach zostal. Koncentráky nahradili fabriky, strážne veže kamery, zahraniční investori poverili domácich špinavou robotou s vlastnými ľuďmi, guľky nahradili tabletky. Sme ponorení do rôznych činností, chytení večným kolotočom hladu s miliónom tvárí, trvalo nespokojní a pripútaní. Sklamaní a nešťastní používame celú svoju zostávajúcu silu, aby sme sa zbavili nepríjemného pocitu zo seba a z iných. A strachov. Strach, neistota, beh, cval, stres.

Peniaze, ktoré zarobíme, následne vo vidine uvoľnenia všetkej ťažoby bytia investujeme do liekov, alkoholu, drog, doktorov, psychiatrov, regresov, sedení so psychológmi, resetu v podobe dovoleniek, šialených víkendov, sexu, vykričaniu sa na štadióne... Uniknúť, užiť si, oklamať, zľahčiť si, obísť, dajako tú pohromu s názvom Život prežiť. Cez deň v ringu proti šéfovi, večer pod ringom s transparentom v rukách. Proti systému za systém.

Iní oklamaní heslami civilizácie kladú dôraz na vzdelanie, ktoré však tvaruje človeka iba navonok. Keď sa vyskytne životná pohroma v podobe rozvodu, súdu, choroby, ohovárania, jedinec zistí, že zem pod nohami sa prepadla. Je bezmocný, slabý, dokonale paralyzovaný obavami. Systém, ktorý sľuboval, že bude v takejto situácii nápomocný, sa zrazu tvári nestranne. Za všetko treba platiť, čakať, niekoho poznať... Spiaci vec nerieši, keď má, ale až keď musí. Smutné je, že veľakrát sa dozvie, že prišiel neskoro a vyriešiť sa už nedá.

Vraj ako Slováci patríme medzi národy, ktoré dosiahli vyspelú úroveň bytia. Mali by sme byť šťastní, veď máme to, čo osemdesiat percent z ostatných miliárd žijúcich na zemeguli nikdy neuvidí ani v časopise. No nie sme. Inak by rovnako so spomínaným rastom zabezpečenia občana klesala aj kriminalita a naše väznice by neboli preplnené. Ministerstvo vnútra sa však pýši tým, že zväčšilo, zmodernizovalo a otvorilo ďalšie väznice, namiesto toho, aby medializovalo zavádzanie sociálnych a psychologických metód, ktorými zníži kriminalitu hneď v zárodku. Osho mal pravdu – dvoch bozkávajúcich sa mladých ľudí, ktorí v parku praktizujú lásku, bude spoločnosť haniť, no keď budú na námestí generálom pri marši dychovky pripínať na hruď ďalšie metále za vraždenie, tá istá societa bude tlieskať. Všetko je naopak, teda tak ako má byť.

Vyjdite na ulicu a okradnú vás. Začnite podnikať, nevyplatia vám faktúru, štát natiahne dlaň pre DPH a zostane mlčať. Omeškajte sa však s platbou štátu a pokuty vás neminú. Kamarát minule nebol asi ďaleko od pravdy: „Mafia odišla, nastúpil štát.“ Príďte na dedičské konanie a brat vás vydedí. Nepomôže vám ani súd. Systém totiž plodí iba nové zákony, ale spravodlivosť zväčša nepozná. No nestrachujte sa. Zapnite si rádio a dozviete sa, že ste boli okradnutí tými, ktorí sú tam na to, aby tomu zabránili. Šťastný človek nekradne. Šťastný človek vystúpil z kolesa pachtenia, vyliečil sa z chamtivosti a z pasce väčšej zóny komfortu.

Jedine spoločnosť, ktorá nestojí na svedomí jedincov, potrebuje všetko vymedzovať zákonmi, čím sa zamotáva sama do seba, ale najviac pravdepodobne do okov. V americkom štáte Texas zákon umožňuje, aby auto nemuselo mať čelné sklo. Na druhej strane však prikazuje, že každé auto musí mať stierače. Na Floride je zasa zakázané „venčiť“ krokodíly, kým maximálna povolená rýchlosť pre cyklistov v štáte Connecticut je 104 kilometre za hodinu. Vo Veľkej Británii je zakázané zomrieť v londýnskej snemovni parlamentu. Ak v Thajsku opustíte dom bez bielizne, môžete mať vážny problém. Vo Francúzsku nemôžete prasa pomenovať Napoleon. Korunu novodobým zákonom dal George Bush, bývalý prezident USA. V časoch, keď bol ešte guvernérom, podpísal nariadenie, podľa ktorého je vrah povinný svojej obeti aspoň dvadsaťštyri hodín pred vraždou ústne alebo písomne oznámiť, že ju zabije, ako a prečo. Nesplnenie tejto povinnosti sa automaticky stáva priťažujúcou okolnosťou. Čo dodať? Priveľmi sa nesmejte, tam totiž ako Slováci možno kráčame.

Ak sme výdobytok modernosti a vyspelosti, mala by teda narastať aj čestnosť, morálne hodnoty národa, fyzické aj duševné zdravie ľudí. Paradoxne pribúda labilných, vyhorených, psychicky chorých. V ľuďoch nie je viera v seba, nieto v niečo nadpozemské. Spoločnosť sa rozdelila na agresívnych a „slniečkarov“, je polarizovaná tými, ktorí ju mali spájať. Stres si vyberá daň cez mŕtvice, infarkty a iné ochorenia. Šťastný človek je však zdravý. Psychicky aj fyzicky. Prečo teda rovnica nevychádza?

Sme vystrašení, čím je myslenie deštruktívne. Človek sa bojí človeka, národ národa. Viníme seba alebo iných. Ak seba, máme potrebu byť trestaní, ak iných, chceme ich stíhať. Naše vzťahy sú presiaknuté strachmi. Bojíme sa, že stratíme zamestnanie, príjem, majetok, spoločenský status, prestíž, partnera, deti, zdravie. Obávame sa, že budeme vylúčení, pošpinení, neprávom hanení. Už sa nebojíme len smrti, výšok, psov, hadov a pavúkov, pribudli fóbie z otvoreného aj uzatvoreného priestoru, výťahov, cestovania v aute, vo vlaku, v autobuse, z návštevy koncertu, divadla, z nečakaného prepadnutia, zo straty kontroly nad okolím, z času. Bojíme sa stretnutia s ľuďmi, ženy sa boja mužov a naopak. Odborníci už dokonca zaevidovali strach z kvetov, zo stromov, z peňazí, zo syra alebo aj z rôznych konkrétnych častí tela – kolien, pupka alebo brady. Bojíme sa vlastného prsta! Bojíme sa paradajky!!!

Hmm, o tej paradajke, to sem nemôžem dať, to by ste mi neuverili. Nedám to do tejto knihy, mám totiž z toho strach...

Nech sa z larvy stane motýľ

Šťastný človek sa nebojí, nie je obklopený ochrankou, kamerami, právnikmi, nemá obavu z rozpadu vzťahu, nevery, zo straty majetku, zdravia, z práce, nebojí sa o milovaných, svoju existenciu. Tvorí, plní si sny, padá, vstáva, žije, plynie. S ľahkosťou dokáže kráčať proti davu, ako aj so súcitom pomáhať uboleným. Žiť v symbióze s vírusmi, baktériami, hubami, vlkmi i orlami. Hlad, chlad či iná nepríjemná krátkodobá vonkajšia fyzická situácia ho len tak nepripraví o pokoj. Ani psychicky ťažký stav ho hneď tak nevyvedie z harmónie. Dokonale si totiž uvedomuje, čo sa v ňom deje, spoznal sa, žije v prítomnom okamihu, dosiahol vnútorné ticho. Veci sa dejú a on zostáva v strede. Božské oko orkánu, všetko je v pohybe, kým ono stojí, ani sa nepohne. Žmurk.

Kým nezačneme byť dostatočne vnútorne bdelí, budeme žiť
v neslobode spútaní večne sa rodiacimi strachmi. Nezostane nám nič iné, ako prechádzať z jedného väzenia do druhého. Sloboda je jedna, väzníc tisícky. Futbalový fanúšik zmení náklonnosť k inému klubu, narkoman vymení marihuanu za heroín, hinduista sa stane kresťanom. Prichádza chvíľkový pocit radosti, pozdvihnutia, slobody, no v skutočnosti dotyčný iba prešiel do inej cely. Sloboda je jedna, otroctiev milión. Pravda je jedna, klamstiev milión. Klamstvo sa dá vysloviť tisícorakými spôsobmi, no pravda je jednoduchá, číra ako voda.

Konajte z lásky, nie zo strachu. Čím viac je človek vystrašený, tým ľahšie sa dá ovládať. Spoločnosť tvoria ľudia. Vystrašený jedinec, vystrašený národ. Čím viac je spoločnosť pretkaná strachmi, tým viac verí na zákony. Zahltenosť ich však mení na nefunkčné a skôr slúžia mocným ako nástroje na trestanie, vydieranie než pre dobro celku. Pre bežného človeka sú všetky zákony napísané nezrozumiteľne a tak, že kompetentná osoba, ktorá má vyniesť rozsudok, si ich môže vyložiť vždy po svojom. Takéto zákony vytvára bojazlivý a do špiku kosti vystrašený človek, strana, systém, aby s nimi mohol terorizovať a ovládať tých pod ním. Zákonov sú tisícky, no láska je len jedna.

Prestaňte sa báť. Strach sú kliešte nelásky. Nemusíte byť otrokmi strachov. Ste bytosť stvorená zo svetla. Svetlo sa tmy nebojí. Ani len v milisekunde nikdy nezapochybovalo, že je súčasťou Svetla. Mocné, liečivé, ozdravujúce, presvetľujúce, prinášajúce život. Prečo teda pochybujeme my ľudia? Veď sme všetci Boží. Dych všetkých cítiacich bytostí bol stvorený z Najmocnejšieho. Prečo sa teda nevrátiť k našej pravej a večnej podstate a opäť uveriť, že sme mohúci a mocní? Hladina mora býva na určitý čas rozbúrená, tak ako aj často pokojná. Kto nás však naučil viac veriť na búrku, hromy a blesky?

Boli ste oklamaní, že nemáte právo na dobrého partnera, peniaze sú zlé, nevyzdraviete, všetci vám chcú iba uškodiť, svet sa rúti do katastrofy. Ale to vy ste dovolili nepriateľovi, aby prešiel cez ochranné hradby, usalašil sa tam a balamutí vás báchorkami, aby vás mal v hrsti. Tým, že sa pred niečím skláňate, robíte druhú stranu silnejšou. Neponižujte sa, stávate sa tým ovcou. A pritom ste dúži čarodej, ktorý tak ako vie upratať svoju domácnosť, vie upratať aj svoje vnútro. Nikoho nehľadajte, nájdite sa sami a potom si vás nájdu vám podobní. Začnite sa polievať dobrotou a zakvitnete. Zalievajte rastlinu soľou a začne hynúť. Dlho a bolestivo, tak ako začne umierať človek zaťažený obavami. Rozhodol sa, a tak sa mu aj deje. Nejde to inak, vesmírne zákony neobídete. Ak ide o človeka, všetko je v hlave. Ukazujte prstom výhradne iba na druhých
a vypichnete si oko.

Chcem prispieť k vyliečeniu človeka. Prosím a mojím zámerom je, aby ste po dočítaní tejto knihy vnímali smútok či strach ako súčasť bytia, ale svojou neznalosťou ho nepodporovali a nedovoľovali mu prevziať opraty vášho života. Nemusíte sa rútiť s diablovými koňmi do priepasti, keď si môžete pokojne vychutnávať sedenie s anjelmi na lavičke. Bez tmy v dreve by flauta nevydala žiadny tón, bez diery v stene by nebolo svetlo v izbe. Nerobte teda ani zo strachu pána Mocného, lebo sa ním stane. Je to veľakrát len program tých, ktorých zámerom je, aby ste sa báli.

No ja vám vravím, že sa nemusíte a nebudete báť, keď pochopíte podstatu procesu. Keď vám dôjde, že je to žezlo, ktoré vám odovzdala mama či otec, lebo inak nevedeli. Vtedy, keď pochopíte, že to monštrum ste stvorili sami a ono vás teraz iba cicia, že niekto vás zámerne nainfikoval a vy ste podľahli. Docvakne vám, že veľa vecí dokážete vyliečiť sami, lebo ich aj sami spôsobujete. Vaším postojom, činmi, slovami, myšlienkami. Zastavte niečo na myšlienkovej úrovni a za nejaký čas sa to prestane premietať aj na vašom tele a v udalostiach vašej cesty. Vy ste tvorca vášho zajtrajška, nedajte si do vášho života od nikoho kafrať. Kto druhému neubližuje, stáva sa duchovne nezaťaženým. Ale v prvom rade sa človek musí naučiť neubližovať sám sebe. Už toho bolo dosť. Vyprevaďte vášho osobného sudcu aj kata za dvere a poďakujte im so slovami, že máte vyššie ambície, nielen sa krčiť v pivnici pri pavúkoch. Lebo človek, ktorý zostane vnútorne spútaný, bude večne otrokom, aj keby bol kráľom.

Jediný spôsob, ako netrpieť, je prijať život vo všetkých jeho podobách a začať si ho vychutnávať. Celý, celulinký, všetky jeho farby, aj tie tmavé. Veď bez čiernej by nebolo kontúr, boli by iba machule. Bolesť, choroba, nepriateľstvo, žiaľ, ťažkosti, problémy, nebezpečenstvá prichádzajú kvôli nám. Hrot na dreve sa robí nožom, plameň zasa šľachtí oceľ. Preto veľakrát aj nešťastie zakalí človeka na bytosť, ktorá neskôr viac unesie, a tak o nejaký čas dokáže pomôcť tisíckam ľudí, zvieratám, živému.

História športu nepozná slávnych víťazov, ktorí by nezažili prehru. Niet majstra v boxe, ktorý by nedostal na hubu a neschytal stovky rán. Ešte na planéte nežil úspešný človek, ktorý by nebol nútený odolávať ťažkostiam, hľadať riešenia, prijímať kompromisy. Niet uznávaného vedca, ktorý by neochutnal pocit bezmocnosti
a neúspechu. V histórii ľudstva niet slávnych osobností, ktoré by nemali nepriateľov a nemuseli by prekonávať prekážky, ohovárania, zrady a pády. Prečo sa teda človek klame fatamorgánou, že práve on pretancuje životom ako pierko, ktoré dosadne rovno na trón? Uvedomte si cenu a hĺbku jednotlivých komponentov bytia a nebudete ich musieť spoznať cez útrapy. Prijmite existenciu nešťastí, nepriateľstiev či nebezpečenstiev a tlak ustane. Polovičku riešenia hocijakého problému budete mať ihneď prekonanú. No vzpierajte sa ako somár a špice „osudových“ kopijí pribudnú.

Vlk žijúci v lese ani raz za celý život nezapochybuje, že mu každou minútou môže do cesty vojsť nebezpečenstvo. Počíta s útokom, rovnako ako s nepriazňou počasia. Žiadne zviera tejto planéty nezaspalo na vavrínoch výhradne šťastnej púte a bezproblémového žitia. Zvieratá vnímajú súženia ako realitu, „tak to skrátka je, preto je lepšie byť v strehu“. Preto sú všetky živé organizmy na Zemi bdelé. Mimoriadne bdelé! Okrem človeka, ten jediný spí. A všetkého, čo mu môže ublížiť, sa bojí oveľa viac, ako by mal. Nechce mať vo svojom živote nešťastie, a práve tento umelo vytvorený a podporovaný odpor mu ho preto vkladá do cesty o to viac. Čo vás hnevá na druhých a vašom živote, to hľadajte a spracujte v sebe.

Zodpovedné správanie k svojmu telu je začiatok liečenia a najlepšia prevencia na fyzickej úrovni tela. Starostlivosť o vlastnú dušu zasa prináša víťazstvo nad neistotami a strachmi. Skúste sa naučiť vnímať nepríjemnosti, komplikácie a úskalia bytia ako súčasť pozemského života a začne sa vám dariť. Hladní ľudia nakupujú slepo, hádžu do košíkov všetko, aby doma zistili, že veľa zo zakúpených vecí nepotrebujú. Pochopte princíp existencie a prestanete nakupovať nepodarky v podobe opakujúcich sa ťažkých životných situácií.

Píšem o umení a schopnosti chápať utrpenie. Nebojovať s ním, tak ako sa ani netváriť, že neexistuje. Aj tak by ste sa ako dieťa stále pozerali cez prsty, čo sa vlastne na scéne deje, a všetko by pokračovalo. Vy ste režisér. Najdôležitejšia postava vášho života. Všemocný mág, ktorý keď poprosí, bude mu dané. Tak prečo sa hrbiť pod strachmi, keď sa môžete vystierať k nebu.

Darujte tvár slnku a vaša duša sa vyskytne na výslní. Skúste to, nemáte čo stratiť. Nikdy nič nestrácate, a tak teraz zavrite túto knihu a dokráčajte k zrkadlu. Keď tam budete stáť, pozrite sa na seba a vyslovte: „Milujem sa. Mám právo na vyrovnaný život bez chorôb, na bytie v hojnosti, spokojnosti a radosti. Som mág, bohyňa, ktorá týmto dňom znova uchopuje svetlo svojho bytia pevne do svojich dlaní a už ho nikto nepustí.“

Ste totiž oveľa mohúcejší, múdrejší a úžasnejší, ako si myslíte.

Energia a odvaha s vami,

do liečenia prajem veľa síl.

Dosť bolo sĺz, kľúč do dlaní,

nech stane sa z larvy motýľ.

Kde sa berie
a čo ten strach vlastne je

Keď som cestoval Ekvádorom, dostal som sa na pár dní do džungle. Spal som u jedného česko-slovenského páru, ktorý mal priamo v džungli ubikáciu, kde každé dva týždne organizoval pre ľudí z celého sveta ceremónie s mocnou rastlinkou ayahuasca. Keď ma ubytovali, odišli. V celom komplexe ma zanechali samého ako prst. Ján niečo riešil v najbližšom pralesnom mestečku Tana, jeho manželka Zuzka so sestrou išli čosi vybavovať. Písal som si na laptope, keď tu zrazu začala padať tma a prales pridával na zvuku. Žaby, vtáky, hmyz a všetky ostatné tisícky zverov spustili svoj večerný šláger. Nebola tam elektrina, jediné svetlo sálalo z môjho notebooku.

Začal som sa báť. Čoraz častejšie som nazeral do tmy a predstavoval si, čo z nej na mňa asi tak vybehne. „Leopard, had alebo aký ešte vedcami nepoznaný netvor, ktorý sa už stovky rokov neukázal zraku človeku. Alebo môj skon zapríčiní v totálnej tichosti akýsi prudko jedovatý hmyz? Čo ma zje, napadne, rozpára, unesie, uštipne, rozštvrtí, poláme? Budem zajtra obsahom hlavných článkov domácich novín?“ Otvoril som vráta strachom a pozval ich do seba.

Tma sa nedá vidieť, ale napriek tomu budem do sklonku tohto môjho vtelenia tvrdiť, že väčšiu tmu som v živote nevidel. Čierno-čierna temnota, hnusná ozruta, ktorá síce nemala zuby, ale zato určite aspoň jedno podráždené stádo obrovitánskych opíc... Však si viete predstaviť. Fantázia je verný druh strachu. Sú to spriatelení parťáci ako vošky s mravcami, keď sa zacielia na nejaký mladý ovocný strom s rozhodnutím, že si ho podajú. Slabé priťahuje silné, tak ako si k sebe silnejšie priťahuje slabšie. Hypnotický jin-jang, dlhotrvajúce preťahovanie sa dobra so zlom, túžba ustálenia, kamene obrusovania, zámer Najvyššieho s cieľom večnej harmónie.

Fantázia sama osebe je tvorivý článok človeka, no keď je jej vedúcim strach, začne bez zbytočných otázok produkovať výhradne negatívne predtuchy a excelentne zraňujúce predstavy. Vymeňte maliarke fantázii farby a dočkáte sa zmeny. Fantázia o ničom nerozhoduje, robí si len svoje. Tvorí. To človek sám jej dáva farby, tak nech sa potom nečuduje, že stenu zdobí čoraz viac temných diel. Spite v sebe aj naďalej, neuvedomujte si, že už štyridsaťdva minút v sebe kreslíte negatívne pokračovanie vášho príbehu, ale potom nebuďte prekvapení, keď sa na vás vyrúti lokomotíva s vagónmi nepríjemností. Kŕmili ste vesmír ťažkými energiami, nemôžete čakať, že vás príde zachrániť kŕdeľ anjelov. Keď niekoho nevoláte, nepríde. Vkročí ten, koho ste oslovili. Nebuďte pri tom, keď kohosi voláte a môžete zostať prekvapení, kto príde. Robte to dlho a stvoríte z toho vo vás rituál. Často sa nechajte uniesť zlými predtuchami, čoraz dlhšie si animujte napredovanie vašej choroby, sporu s kolegyňou, vašu zlú ekonomickú situáciu a nevedomky sa tak premeníte na temného čarodeja.

A sme znova pri prítomnom okamihu. Bdelý človek si k sebe nepustí iné entity, aby v ňom začali vŕšiť haldy odpadu, čiernoty, smútkov, nešťastí, karambolov, pádov, bolestí, krachov, koncov, smútkov. Čuduj sa svete, ale práve toto ľudia robia. Nasadnú do nesprávneho vlaku, pozerajú s plačom na krajíčku otupelo na krajinu, nadávajú na strojvodcu, spolusediacim nekonečne veršujú o nespravodlivosti sveta, hroznom osude, otrasnej svokre a zlom Bohu. Chytrý rozpráva, hlúpy sa háda. A múdry? Ten mlčí a koná. Vystúpte zo zlého vlaku, nik vás o sedačku nepriskrutkoval, ani neprilepil. Rovnako tak zastavte deštruktívny vlak rútiaci sa vo vás, ak ste si pri jeho zapisovaní do grafikonu neuvedomovali skazu jeho kolies a jedy, ktoré nesie a rozmetáva vo vašej bytosti. Vy ste vlakvedúci, hádam nenecháte strojníka rozhodovať o tom, kedy a kam vyrazíte?

Oklamali vás. Zem má dostatok, všetci môžeme byť bohatí a žiť v hojnosti. Koľko bohatstva a energie sa uvoľnilo pre ľudstvo v minulom storočí? Veď to v nej bolo aj pred tisíckou rokov. Ja viem, aká úroveň bytia, také nástroje, ale i tak. Preto sa neľakám ani nijakých katastrofických scenárov, „keď dôjde uhlie, ropa, voda, kyslík, včely, úsmev“. Zem v sebe skrýva nesmierne veľa, len ešte nemá prečo dať. Človek to ešte nevidí, lebo ešte nemá vidieť. Nové brány sa otvárajú podľa zásluh. Dieťa nedokáže šoférovať autobus, pes nezamkne trezor a tak ani človek živiaci v sebe zlého vlka nedokáže konať zázraky. Udržujte preto tok svojich myšlienok čistý. Tak vzniká vnútorný mier. Keď človek duchovne stúpa, sú mu poskytované aj výkonnejšie a jemnejšie nástroje. Ako v malom, tak i vo veľkom, takže ani s ľudstvom to nemôže byť inak. Nemôže mu byť ešte zverené tajomstvo uvoľňovania energie z iných obrovských zdrojov. Vari pračlovek disponoval žehličkou, cirkulárom alebo ponorkou na atómový pohon?

Koniec ukážky