Copyright © 2018 by Barbora Jankovičová

Cover design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6135-8

Všetkým iracionálnym ľuďom,

ktorí milujú bez podmienok

a dávajú bez očakávaní.

 PROLÓG

Pot mi stekal po tvári. Bola som na smrť vystrašená. Rozhliadla som sa po malej, špinavej miestnosti. Ničomu som nerozumela. Ležala som na posteli, pripomínala mi tie z hororov. Jediným zdrojom svetla bol mesačný svit, brázdil si cestu cez miniatúrne okno. Bolo posadené dostatočne vysoko na to, aby mi došlo, že tam nie je pre moje potešenie. Zrejme slúži iba na vetranie. Aj keby som sa postavila na špičky, nedočiahla by som na rímsu.

Druhá vec, ktorá ma vyľakala, boli hrubé kovové mreže pripevnené na vonkajšej fasáde. To neveštilo nič dobré. Štyri steny veľkosti dva krát dva metre boli rovnakej farby aj štruktúry ako dlážka. Čo sa, dopekla, stalo? Skrivila som čelo a úporne spomínala na posledné udalosti, ktoré by mi vysvetlili, kde som sa to ocitla. Márne som lovila v spomienkach. Spomenula som si však na iné veci. Ako ma otec učil bicyklovať, ako som si rozbila kolená, keď som spadla z hojdačky. Ako som vracala na promóciách. Spomenula som si na mnohé matné obrazy z minulosti. Nič však, čo by mi odpovedalo na otázky, ktoré ma kvárili teraz. Chcela som sa chytiť za hlavu, lebo sa mi v nej hromadilo napätie, no ruku na polceste čosi zadržalo. Ticho v miestnosti preťal škripot kovu. Pozrela som si na zápästia, boli pripútané k posteli hrubými kovovými putami. Pulz sa mi zrýchlil. Chytala ma klaustrofóbia.

„Dopekla! Dopekla! Dopekla!“ zašomrala som nahlas. Toto je určite len sen!

„Haló!“ zakričala som do stropu. Dúfala som, že dostatočne nahlas, aby ma niekto začul. Prosím, nech je toto len sen! opakovala som si stále dokola. Krútila som hlavou. Chcela som si sadnúť, ale putá mi zabránili v každom prudšom pohybe.

Z myšlienok ma vytrhol rachot dverí. Zdvihla som hlavu a pozrela do očí mladému, veľmi príťažlivému mužovi. Podľa bieleho plášťa som usúdila, že je to doktor. Usmial sa na mňa najkrajšími, najúprimnejšími očami, aké som v živote videla. Niečím mi pripadal známy. Len som si nevedela spomenúť, odkiaľ ho poznám. Vyžaroval zvláštnu zmes pokoja a istoty. Pookriala som. Pulz sa mi pomaly vracal do normálu.

„Môže mi niekto vysvetliť, čo sa deje?“ opýtala som sa pokojne, zarachotiac kovovými putami. Doktor sa pousmial a podišiel k posteli. Bol tak blízko, až som zacítila výraznú pánsku kolínsku. Otočil kľúčikom a putá spadli na zem popri oboch stranách postele.

„Ďakujem,“ zamrmlala som, opatrne som si sadla a pomasírovala si zápästia. Telo ma bolelo, ani čo by som ubehla maratón. „Už som si namýšľala, že som v blázinci,“ zasmiala som sa sama pre seba a sledovala, ako sa mi do bledých rúk vracia zdravšia farba. Úkosom som pozrela na doktora. Hľadel na mňa prižmúrenými očami. Pozoroval ma, akoby odhadoval moju reakciu. Alebo sa mi to len zdalo? „Čo je?“ vyhŕkla som ostrejšie, pretože ma prepaľoval krásnymi modrými očami, akoby mi chcel niečo povedať, ale nevedel nájsť správne slová. „Nie som v blázinci,“ skonštatovala som sucho. „Nemôžem byť!“

Konečne prehovoril: „Katherine, a kde myslíte, že ste?“ Z doktorovho hrdelného, drsného hlasu mi naskočila husia koža.

„Predsa v sne,“ odpovedala som. Sama som však tomu neverila. Bolo to až priveľmi skutočné. V izbe bolo cítiť známy pach nemocnice, čistiacich prostriedkov a liekov. Stuhla som. S otvorenými ústami som pozerala na fešného doktora. „Nesníva sa mi?“ Muž v bielom plášti pokrútil hlavou. Ach, dočerta!

„Čo sa stalo?“ spýtala som sa.

„Priviezli vás sem po tom, ako ste sa nervovo zrútili, Katherine,“ povedal doktor skleslo. „Toto je šiestykrát, čo sa ma na to pýtate. Na nič si nespomínate?“ Hovoril pokojne ako skúsený profesionál.

„Nie,“ neveriaco som pokrútila hlavou. Po líci mi pomaly stekali slzy. Ja predsa nikdy neplačem! „Ako dlho som tu?“ spýtala som sa zachrípnutým hlasom.

„Ste tu už päť mesiacov, slečna McRyanová,“ povedal doktor.

Nechápavo som otvorila ústa a dlaňou sa snažila zabrániť nemému výkriku…

1

Pred štyrmi rokmi…

„Joey, nalej mi ešte jeden!“ Cez dunivé basy ku mne doľahol autoritatívny mužský hlas. Sedela som v klasickom anglickom bare. Z reproduktorov pripevnených v každom rohu miestnosti dunela tvrdá rocková hudba, vo vzduchu sa vznášal pach piva a cigár. Zdvihla som pohľad od papierov, čo ležali predo mnou, a so záujmom som si premerala muža, ktorý podišiel k baru. Tmavý oblek očividne šitý na mieru a luxusné hodinky prezrádzali, že je to podnikateľ alebo tvrdý obchodník. Zaregistroval, že ho sledujem. Úkosom na mňa pozrel, na perách sa mu mihol nepatrný úsmev. Joey, majiteľ baru, podal hosťovi vyleštený pohár s jantárovým nápojom. Elegán v obleku ho zobral do dvoch prstov a jedným dúškom prevrátil do seba, nespúšťajúc zo mňa zrak. Pravou rukou som si pohladila odhalené stehno. Sťažka preglgol. Pousmiala som sa a očami som sa vrátila k spisu, plavovlasý chlap v obleku ma už prestal zaujímať.

Náhla smrť

Hematóm v hlavovej časti

Rezné rany

Naozaj som si vzala na víkend prípad Ruperta O´Haru? Pri jednotlivých odsekoch lekárskej správy som si robila poznámky, periférnym videním sledujúc okolie. Oblek si ma premeriaval. Ako lev, ktorý sa chystá zdrapiť korisť. Pomaly sa ku mne blížil, prázdny pohár nechal na mieste, kde sedel predtým. Myš skočila na návnadu.

„Čo robí kráska v takúto neskorú hodinu v bare?“ spýtal sa so silným austrálskym prízvukom. Zatvorila som spis a lepšie som sa mu prizrela. Mal tmavé blond vlasy, zelené oči a na lícach jemné hnedé pehy. Prinútila som sa k úsmevu.

„To by som sa mohla spýtať aj ja.“ Preložila som si nohu cez nohu, aby som presunula jeho pozornosť z môjho dekoltu na nohy obuté v hriešne vysokých lodičkách. Zabralo to.

„Len som si skočil na pohárik po práci,“ prehrabol si vlasy, pričom očami preskakoval po všetkých častiach môjho tela.

„To aj ja,“ zdvihla som pohár škótskej, kývla som mu a dopila som posledné kvapky, ktoré som si nechala špeciálne na túto príležitosť.

„Môžem si k vám prisadnúť?“ nečakajúc na odpoveď, odtiahol barovú stoličku a sadol si na ňu.

„Už ste tak urobili,“ poznamenala som nezaujato a zdvihla prázdny pohár. Joey sa zasmial popod fúzy. Karhavým pohľadom som ho varovala, kým mi dolieval. Barman moje techniky dobre poznal a náramne sa zabával na úbožiakoch, čo odrazu nevedeli, kam s rukami.

„Prezraďte mi, akej profesii sa venujete?“ Austrálčan sa pokúšal rozprúdiť konverzáciu. Bol milý, aj keď nie úplne môj typ.

„Som právnička,“ vyhŕkla som trochu hlasnejšie, ako som si želala. Prichádzal zlomový okamih. Teraz buď spanikári, alebo sa chytí na návnadu. Švihák zaklipkal očami a zdvihol obočie.

„Práve ste sa stali najzaujímavejšou osobou v mojom živote,“ lišiacky sa usmial a kývol barmanovi, ktorý utierkou leštil pivový krígeľ.

„Koľko?“ spýtala sa Mia. Bielou plátennou servítkou utierala pult predo mnou. Na perách jej pohrával spokojný úsmev. V tomto pube pracovali obe moje priateľky – Mia a Lilly.

„Tridsaťdva minút. Nie je to môj najlepší čas, ale po takom otrasnom týždni som očakávala, že skončím horšie,“ spomínala som na včerajšiu noc s Austrálčanom. Uškrnula som sa a odpila si poriadny dúšok z vychladeného vína.

„To sa môže stať len McRyanovej! Už počas štúdia splašíš tú najlepšiu robotu a každý chlap ti padne k nohám,“ zasmiala sa Mia a očami významne spočinula na partii mužov, hrajúcich biliard. Pokrútila som hlavou.

„Prečo?“ podišla ku mne, aby nás nik nepočul.

„Nemám náladu,“ zasyčala som podráždene. Včera mi trvalo celú večnosť, kým som sa vymanila z Austrálčanovho objatia, dnes som si chcela užiť pokojný večer. Úloha postarať sa o nespokojné libido bola splnená! Najbližšie dni netúžim po žiadnych uslintaných idiotoch, ktorí sa budú predbiehať v tom, kto sa mi strčí hlbšie do zadku. A nemyslím tým obrazne…

„Ježiš, ty si otrasná,“ zahundrala Mia a prižmúrila svetlé hnedé oči.

Zmenila som tému: „Kde je vlastne Lilly?“ Pozrela som na hodinky na telefóne, bolo niečo po jedenástej a ešte stále sa neukázala.

„Neviem, včera som ju našla revať v šatni a dnes neprišla.“ Mia prevrátila oči.

„Prečo zas fňukala?“ spýtala som sa. Lilly som mala rada, ale, panebože, niekedy sa správa ako päťročné decko.

„Pýtaš sa, akoby ma to zaujímalo,“ odvrkla Mia a podala jednému z podgurážených hostí pivo.

„Nebuď k nej taká protivná!“ napomenula som ju a dopila tretí pohár vína.

„Nie som k nej protivná, ale, došľaka, nech mi nikto nehovorí, že rumázgať pre chlapa, s ktorým si mizerné dva týždne, je normálne.“

Prehltla som, bodlo ma v žalúdku pri predstave, ako som sa správala ja, keď som naposledy riešila rozchod. Samozrejme, Mia a Lilly o tom nemali ani potuchy. Navonok som pôsobila ako vyrovnaná žena, ale noci som si krátila smrkaním do papierovej vreckovky pri romantických filmoch s Richardom Gerom.

Potriasla som hlavou, aby som z nej dostala neželané myšlienky.

„Marco sa s ňou rozišiel?“

„Vyzerá to tak! Revala rovnako, ako keď sa s ňou rozišiel Patrick či Curtis, alebo ako sa volal ten černoch?“

„Alan,“ opravila som ju, hoci ma iritovalo jej správanie.

„Kriste, to je jedno! Takže dnes večer mi nemieniš predviesť zopár baliacich trikov?“ spýtala sa ešte raz.

„Nie!“ položila som na bar dvadsaťlibrovú bankovku.

„Kate, mala by som ti niečo povedať.“

„Čo také?“ zapla som si vlnený kabát až po krk.

Mia na mňa ustarostene pozrela: „Ide o Nicolasa. Je to vážne.“

„Pokiaľ ide o Nicolasa, nič nie je dostatočne vážne na to, aby som sa tým zaoberala.“ Teda… Možno by sa stal objektom môjho záujmu v prípade, keby bol zakopaný tri metre pod zemou. Dokelu, prestaň, McRyanová! Pokrútila som hlavou a zahnala nepríjemné myšlienky. Prehodila som si kabelku cez plece a vyšla som z baru.

2

Pred rokom a pol…

Sedela som na posteli a študovala spis. Snažila som sa prísť na čokoľvek, čo by mi pomohlo. Lovila som v pamäti styčné body iných prípadov. Cítila som, že riešenie mám priamo pred nosom.

V pondelok sa mám stretnúť s pani Collinsovou. Mali sme si prejsť všetko dôležité týkajúce sa súdu, ktorý sa bude konať o dva týždne. Nestáva sa to často, ale k tejto klientke som si vybudovala zvláštny citový vzťah. Jej príbeh bol špecifický, ale zato veľmi ľudský. S klientmi ako ona som nemala tú česť často pracovať. Väčšinu mojich klientov tvoria arogantní snobi, ktorí sa snažia presadiť svoje práva za každú cenu – nech to stojí, čo to stojí. Druhou skupinou sú paničky, ktoré sa vydali z čistej lásky k peniazom starších pánov. Po roku si uvedomia, že ich osemdesiatročný senilný manžel sa vôbec nezberá skoro umrieť a chcú sa rozviesť, pričom túžia zhrabnúť aj to, na čo nemajú nárok. Do tretej skupiny patrila pani Collinsová. Pred ôsmimi rokmi sa vydala za hlavného účtovníka, ktorý pracoval v neveľkej anglickej spoločnosti. Po nejakom čase mu ponúkli prestížnu pozíciu v Amerike, ktorú prijal. Vyzeralo to na splnený sen so skvelým manželom vo veľkom plážovom dome plnom detí. Nebolo to však ani zďaleka také idylické, ako by sa zdalo na prvý pohľad. Manžel pani Collinsovú pravidelne podvádzal, týral a prakticky hneď po druhom pôrode vyhodil z domu. Bez detí, bez peňazí, bez vysvetlenia. Kým sa dostala späť do Európy, prešla si poriadnym peklom, ale postavila sa na nohy a postupne sa domáha svojich práv. Nejde jej o peniaze. Jediné, na čom jej záleží, sú deti.

Z celodenného sedenia v jednej polohe ma rozbolel chrbát. Skrehnutými rukami som si pomasírovala stuhnuté svaly na šiji. Pozrela som sa na hodinky na nočnom stolíku. Bolo po polnoci. Zívla som, nad spisom som sedela šesť hodín. Chce to ďalšiu kávu. Vzala som z nočného stolíka hrnček a vybrala som sa do kuchyne. Prechádzajúc chodbou, narazila som na svoj odraz v zrkadle. „Preboha!“ zháčila som sa. Práca sa na mne začína podpisovať. Plavé vlasy vyzerajú tmavšie, ako v skutočnosti sú, a popolavá pleť tiež nie je bohviečo. Len čo uzavriem prípad pani Collinsovej, skočím do kúpeľov alebo niekam na dovolenku. Uvarila som si hádam desiatu kávu v túto pracovnú sobotu a s veľkým hrnčekom, z ktorého sa parilo, vrátila som sa do izby. Zvonil mi telefón. Kto môže volať o pol jednej v noci? Pozrela som na displej. Z obrazovky sa na mňa usmievala Lilly, moja najlepšia priateľka. Uchlipla som si z horúcej kávy. Určite je v bare a očividne sa bezo mňa nudí, inak by mi takto neskoro nevolala.

S Lilly sa poznáme už vyše desať rokov. Vlastne – teraz je to už moja jediná priateľka. Jediný človek v mojom živote, ktorý ma nejakým spôsobom akceptuje takú, aká som, pretože kvôli tomu, aká som, nemám žiadnych iných priateľov. Ani som po tom netúžila. Takzvaní priatelia, ktorých som mala kedysi, ma vždy iba využívali, ohovárali a potom za mnou prišli s falošným úsmevom. Nie, ďakujem, neprosím! Všetkých som dobrovoľne i nedobrovoľne odstránila zo svojho života. Iní odišli aj sami, vrátane Nicolasa. Toho muža som milovala hádam každým kúskom svojho bytia. Bola som presvedčená, že sme si súdení. On je ten vyvolený. Ten pravý!

Trvalo mi celé tri roky, kým som pochopila, že som si chovala na prsiach hada, a to doslovne. Až keď som konečne otvorila oči, zistila som, aká som bola slepá, hluchá, a aby toho nebolo málo, aj hlúpa. Kým som sa pripravovala na našu spoločnú budúcnosť – v ušiach mi zneli svadobné zvony – Nicolas za mojím chrbtom pretiahol polovicu Londýna. V deň, keď som očakávala, že ma požiada o ruku, sa so mnou rozišiel. Svadobné zvony dozvonili. Dal mi kopačky v preplnenej londýnskej reštaurácii. Pochopiteľne, že sa to nezaobišlo bez dramatického monológu ohrnutej frajerky. Mala som dvadsaťštyri rokov, dokončovala som štúdium na právnickej fakulte a vyrovnávala som sa s prvým rozchodom. Nebolo to jednoduché obdobie. Dni som trávila opitá v náručí cudzích mužov, večery mi robil spoločnosť Richard Gere a veľká škatuľa vreckoviek. Zlomový moment nastal, keď som po roku zistila, že moja najlepšia priateľka Mia s Nicolasom spávala. Museli sa na mne pekne zabávať, keď si pomyslím na to, že mi rátala čas, za aký som bola schopná zbaliť chlapa. Bože, ale som bola sprostá! Signály boli a bolo ich toľko! Preboha, veď spolu spávali, ešte keď bolo medzi nami všetko v poriadku. V tom čase som bola taká zaslepená, že by mi asi nestačila ani veľkoplošná televízna plocha nad mojím domom. Na jeden večer som si spomenula, akoby to bolo včera…

Bol január. Studený zimný vietor ma štípal na rozhorúčených lícach. Bežala som za Nicolasovým autom desať blokov ako pes. Vedela som, že ich spolu pristihnem, už som pred tým nemohla zatvárať oči. Toto mi predsa nemôže urobiť! pomyslela som si zúfalo a nebola som si istá, či hovorím o nej, alebo o ňom. Dobehla som až k domu jeho rodičov. Slzy sa mi rinuli po tvári. Nicolas vošiel do domu cez garáž. Vošla som do záhrady a po okrasnom rebríku, na ktorom jeho mama pestovala kvety, som vyliezla na strechu. Vedela som, že okno Nickovej izby je otočené do záhrady. Pomaly som nastupovala na šteblíky, potichu ako myška. V izbe sa zasvietilo. A vtom som ju zbadala. Miu! Moja najlepšia priateľka sa nahá, krokom pobehlice, vybrala Nickovi v ústrety. Oplzlo sa naňho zaškerila a objala ho okolo krku. Nohy mu zavesila okolo bokov a vášnivo ho pobozkala. Plesol ju po zadku. Všetko okolo mňa sa spomalilo. Počula som, ako niekto zúfalo kričí. Asi ja. Obaja sa pozreli mojím smerom a zazreli ma za oknom. Dych sa mi zrýchlil, mala som pocit, že sa zadusím. Roztrasená som rýchlo zostupovala po rebríku a náhlila sa preč. Počula som ho niečo kričať, ale neotočila som sa. Bežala som ulicou a zadúšala sa slzami. Nemohla som uveriť tomu, čoho som sa stala svedkom…

V ten deň som pochovala priateľstvo s Miou. Ale posadnutosť Nicolasom ma prešla až o niekoľko mesiacov. Áno, taká hlúpa som bola. Rok som predstierala, že mi na ňom nezáleží, ale to s Miou vo mne prebudilo nejakú neuzatvorenú časť. Nezáležalo na tom, kto som. Nezáležalo na tom, že sa mi rozbieha slušná kariéra v známej právnickej firme. Aj tak som bývalého frajera vo voľnom čase sledovala ako úbohá úchyláčka. Keď na to prišiel, vyklopil mi celú pravdu o našom vzťahu. To bola posledná facka, posledný klinec do rakvy. Celá naša láska sa šmahom ruky zmenila na peklo na zemi. Bez servítky mi do očí vykričal, ako ma podvádzal, kým som chodila na doučovanie ku skúškam. Ako si uňho podávali kľučku ženy, keď som bola navštíviť mamu v Dubline. Človeka zmení, keď je sedem rokov presvedčený o niečom, čo bolo v skutočnosti úplne inak. Keď je človek zamilovaný do anjela, a pritom je to stelesnené zlo. To mi otvorilo oči. Pochopila som, že život nie je ani zďaleka taký, aký som si ho predstavovala, a moja práca k tomu tiež dvakrát neprispievala. Od toho okamihu som zavrhla akýkoľvek pokus o vzťah. Samozrejme, adepti boli a bolo ich veľa, ale zakaždým sa to skončilo jednou vášnivou nocou a domov odišli s telefónnym číslom malého thajského bistra. Takýto život mi vyhovoval. Vo svojej podstate som bola šťastná. Nemusela som sa nikomu prispôsobovať, robila som si, čo sa mi zachcelo, bez ohľadu na dôsledky. Zbožňovala som vlastný, útulný byt v obľúbenej časti mesta. Mala som prácu svojich snov, pre ktorú som roky strávila na univerzite. A zostala mi ešte jedna najlepšia priateľka. Čo viac som potrebovala? Niekedy sa mi však zdalo, že niečo mi chýba. Akoby to, ako som vtedy žila, nemalo byť navždy. Žeby na mňa čakal oveľa krajší, zmysluplnejší život? Nevyznala som sa v sebe. Hlavne, keď som mala svoje dni a doliehala na mňa starodievocká depresia. Alebo som si šťastie iba nahovárala?

Telefón zazvonil už hádam štvrtýkrát.

„Ahoj, Lilly,“ predsa len som to zdvihla. Pichol ma mierny pocit viny za to, že som ju už dva týždne ignorovala.

„Och, no konečne! Madam ráčila zdvihnúť ten prekliaty telefón. Asi by som mala ležať niekde v kaluži krvi, aby som sa ti zdala zaujímavá.“

„Vieš, že na vraždách už nerobím,“ pripomenula som jej so smiechom.

„To je možné, ale sexovať so scvrknutým dedkom za peniaze je proti môjmu gustu. To však nič nemení na tom, Kate, že ma stále ignoruješ!“

„Viem, prepáč, v poslednom období som nebola zrovna tou najlepšou priateľkou. Mám toho jednoducho veľa,“ ospravedlňovala som sa.

„No jasné, ty máš toho vždy veľa, dokonca aj cez víkend,“ zavrčala Lilly.

„Viem, prepáč,“ zopakovala som.

„Dobre, to je jedno. Som vo Fox klube a naozaj potrebujem, aby si prišla. Vypusti konečne paru, McRyanová! Čakám ťa a nie neberiem ako odpoveď.“

Unavene som si vzdychla do telefónu. Mám ísť? Odpovedala som skôr, než som si to stihla poriadne premyslieť.

„Prídem, ty otrava.“

„To by som prosila,“ zasmiala sa a zložila.

Zavolala som si taxík, oblečená v krátkych čiernych šatách a vo vysokých opätkoch. S takou dĺžkou šiat by som sa v tej nočnej hodine neodvážila ísť metrom. Len ak by som mala chuť vyhodiť si z kopýtka s neznámym. Vlasy som si narýchlo umyla a vysušila do vĺn. Namaľovala som sa výraznejšie než zvyčajne, pretože čierne kruhy pod očami a sinavú pleť som nevedela inak zakryť. Cítila som sa však prekvapujúco dobre.

Napriek tomu, že bolo niečo po pol druhej hodine ráno, Fox Club Crawl praskal vo švíkoch. Vnímala som známu, srdečnú atmosféru a pomaly som sa predierala k priateľke. Lilly sedela pri stole v kúte miestnosti.

„Kate, vyzeráš úžasne! Taká som rada, že si prišla! Už som ti objednala,“ prekrikovala Lilly hudbu. Vrúcne ma objala. Sadla som si po jej ľavici, aby som ju lepšie počula.

„Si tu sama?“ spýtala som sa prekvapene a obzrela sa okolo seba, či nezazriem nejakú známu tvár. Lilly síce bola bláznivá, ale nie natoľko, aby zašla sama v noci do baru. Jedna z vecí, v ktorej sme boli odlišné. Na rozdiel odo mňa bola stelesnením nevinnosti.

„Nie. Je tu Hannah aj s nejakým novým týpkom. Sú na seba nalepení celý večer. Už mi liezli na nervy. Išli po pitie.“ Prevrátila oči. Teraz mala chlapov aj zamilovaných párov plné zuby. Čo mi, samozrejme, vyhovovalo. A myslím, že aj jej tento – čas bez chlapa – prospel. Vyzerala vynikajúco. Na sebe mala krátke zelené šaty a biele tenisky. Vlasy mala vyčesané do nedokonalého drdola a na perách červený rúž. Typ žien ako ona sa mi páčil. Lilly mala tmavšiu pleť, drobnú tvár jej lemovali gaštanové, prirodzene husté a zdravé vlasy, ktorým slnko pridávalo lesk a ryšavý odtieň. Oči mala okrúhle ako dva jagavé smaragdy. Dlhé mihalnice pôsobili dievčensky nevinne. Bola veľmi štíhla a vysoká, ale po mame zdedila veľké prsia. Vyzerala rozkošne. Za ten krátky čas, čo som tu sedela, sa za ňou otočil hádam každý muž. Či už zadaný, alebo slobodný. Každý jeden ju vyzliekal očami. Lilly si to zjavne nevšímala. Neuvedomovala si, akú má nad nimi moc. Zniesli by jej modré z neba len preto, že existuje. Lenže ona si aj tak zakaždým vybrala jediného idiota v dave. Na to mala šťastie. Bolo zjavné, že má toho plné zuby. Aspoň nateraz. Bude si užívať najlepšie, ako vie, kým sa jej zahoja rany z posledného rozchodu. Bude sa tváriť ako presvedčená feministka, ale nikdy nepoprie to, po čom túži. Milovala byť milovaná. Milovala byť vo vzťahu. Jej jediný plán na vysokej bol nájsť si manžela a splodiť deti. Ďalšia vec, v ktorej sme boli odlišné. Nad deťmi som nikdy neuvažovala. Tá predstava ma nelákala. Dokonca ani pri Nicolasovi nie, a to som nás už v budúcnosti videla ako starých, scvrknutých manželov, ktorí si čítajú knihy na verande.

Obzrela som sa, v dave som zočila Hannah. Pomaly sa k nám blížila aj s našimi nápojmi. Na perách jej pohrával prefíkaný úškrn. Hannah bola veľmi nízka, s oblými tvarmi. Mala hnedé oči a čierne vlasy so zafarbenými červenými končekmi, aké sa nosili koncom osemdesiatych rokov. Výrazná sánka priťahovala pohľady viac než úzke pery namaľované na fialovo, ktoré večne špúlila ako malé dieťa. Bola známa tým, že neuznáva frázu menej je niekedy viac, presvedčená, že viac je vždy viac. Teraz bola oblečená v červenej, flitrami vyzdobenej a extrémne krátkej sukni, nápadne pripomínajúcej spodnú bielizeň. Biele tričko s hlbokým výstrihom na dekolte aj na chrbte nenechávalo veľa priestoru pre fantáziu. Lodičky s priesvitnou platformou vyzerali, že patria do iného typu podniku, ako bol tento. Po jej boku sa k nám predieral stredne vysoký, potetovaný muž, ktorý ju hltal nadržaným pohľadom. Na sebe mal ťažké motorkárske čižmy, čierne nohavice a maskáčové tričko s názvom istej metalovej kapely. Vlasy mal dlhé, čierne ako uhoľ a mastnú šticu si ustavične odhŕňal nabok. Všedná tvár, ničím výnimočná alebo zapamätateľná. Čierne myšacie očká boli trochu ďaleko od seba. Zvláštne, že dúhovky mu vidieť bolo. Ten chlap mi nebol ani trochu sympatický. Hannah vždy priťahovala zvláštne typy mužov. Pripisovala som to jej extravagantnému oblečeniu a výstrednému správaniu. Nikdy som nechápala, o čom sa Lilly s Hannah môže zhovárať.

Hannah položila na stôl poháre a pozrela na mňa s predstieraným úsmevom. Poznala som to, zakaždým vyhrnula kútiky úst, akoby sa chystala zavrčať. „Kate, toto je Jackob… Jackob, zoznám sa s mojou priateľkou Kate,“ ukázala na nás rukou. Neunikol mi pohŕdavý pohľad, ktorý na mňa hodila. Nemali sme sa rady. Hannah bola Lillina priateľka, ktorá s nami občas chodila von. Jackob sa mi nezdal úplne v poriadku. Asi mal poriadne vypité. Hlava sa mu mierne kolísala zo strany na stranu a nedokázal udržať očný kontakt. Stále sa na mňa odporne usmieval, až ma z toho svrbela koža. Od nervozity som svoje víno vypila skôr, než sme si stihli štrngnúť. Potrebovala som dostať z hlavy negativistické myšlienky. Víno bolo silnejšie, než som čakala, akosi ma pálilo celou cestou dolu hrdlom. Bolo to vôbec víno? Pohár som prudko položila na stôl a túžobne som zavzdychala. Toto som potrebovala. Víno ma vzpružilo, cítila som sa ako znovuzrodená.

„Poďme si zatancovať!“ zvýskla Lilly, keď začali hrať jej obľúbenú pesničku. Ťahala nás za ruky, tak som sa podvolila a dala sa viesť na tanečný parket. Vôkol nás sa vlnila zmes rôznych ľudí. Páry, ktoré boli na seba celý čas nalepené ako dve žuvačky. Sexi muži, čo by stáli za hriech. Naduté ženy, ktoré si želali byť čo najskôr doma a sledovať svoj obľúbený seriál. Privrela som oči a oddala sa tónom hudby. Kývala som sa v rytme známej popovej piesne a z hlavy som sa pokúšala vypustiť všetko zlé, čo ma v poslednom období ťažilo. Chcela som splynúť s okamihom. Chcela som splynúť s okolím. Chcela som byť jasné farebné svetlo, ktoré na parket vrhal prístroj zavesený na strope. Chcela som byť hudba. Chcela som byť všade a zároveň nikde. S radosťou som otvorila oči a pozerala sa na Lilly, ako sa vrtí, akoby to bol najúžasnejší deň jej života. Takto šťastne sa tvárila vždy, keď bola na parkete. Nedalo mi neusmiať sa.

Vlnila som sa, užívala si každú sekundu, ale náhle som si uvedomila, že niečo nie je v poriadku. Necítila som pod nohami parkety. Hlava sa mi nekontrolovateľne roztočila. Pripadala som si ako v spomalenom filme. Hudba odrazu neznesiteľne rachotila, až som si musela zapchať uši, aby mi neroztrhalo bubienky. Každý bas sa odrážal na tlkote môjho srdca. Roztriasli sa mi plecia aj kolená a mala som pocit, že ak odtiaľ okamžite nevypadnem, rozpleštím sa uprostred parketu ako nemotorná alkoholička, čo nepozná svoje hranice. Takú hanbu som si nemohla dovoliť. Hlava sa mi krútila čoraz rýchlejšie a víno sa pomaly pýtalo von. Nevedela som, ktorým otvorom vyjde. Cez dav spotených tiel som sa prepchávala k bočnému vchodu. Pritlačila som si ruku na ústa. Neviem, či mi to trvalo minútu, alebo hodinu, ale dostala som sa k východu. Zhlboka som sa nadýchla mrznúceho januárového vzduchu. Čerstvé ovzdušie mi naplnilo pľúca. Len nech sa nepovraciam! Len nech sa nepovraciam! Pridŕžala som sa zábradlia a predklonená som vťahovala do seba čo najviac vzduchu. Zatvorila som oči: nádych, výdych, nádych, výdych.

Niekto si odkašľal.

„Ste v poriadku?“ Z tranzu ma vytrhol mužský hlas. Preboha! Nie som tu sama? Pomaly, uvedomujúc si každý sval, zdvihla som hlavu a pozrela smerom, odkiaľ hlas zaznel. Napravo odo mňa stála opica v smokingu.

Počkať, opica?

Pokúšala som sa lepšie zaostriť. Hlava sa mi stále točila. Lepšie som sa prizrela mužovi, dúfajúc, že na hlave má karnevalovú masku. Vtom som si spomenula, že som v bare videla zopár mužov v drahých oblekoch a s maskami na hlavách. Mali tam rozlúčku so slobodou. Aspoň tak som usúdila podľa toho, že jeden z nich – lev, mal na sebe veľkú ceduľu s nápisom Hra sa skončila.

Opica sa vyslobodila z masky, ale jeho tvár som nezachytila. Pred očami sa mi zatmelo. Dopadla som na studený betón. Za ramená ma chytili mocné mužské ruky. Počula som, ako niekto niečo hovorí, ale ničomu som nerozumela. „Kate,“ zachytila som. Pozná moje meno?

„Ja…“ Chcela som niečo povedať, ale nevedela som sa prinútiť otvoriť ústa. Pred sebou som mala len čiernočiernu tmu. Vznášala som sa niekde medzi bdením a spánkom. Necítila som si končatiny, prestala som myslieť. Čas a priestor stratili význam.

A potom už nič.