Fredrik Backman

VI MOT ER

Copyright © 2017 by Fredrik Backman Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2018 by Mária Bratová

Jacket design © Nils Olsson, OINK

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Tvorbu diela podporil FPU formou štipendia z verejných zdrojov.

ISBN 978-80-551-6398-7

Nede.

Iba sa Ti jednostaj pokúšam imponovať.

Len aby si vedela.

1

KTOSI TO MÁ NA SVEDOMÍ

Videli ste upadať mesto? To naše upadalo. Mohli by sme povedať, že v to leto do Medveďoviec prišlo násilie, ale to by bola lož, lebo to tam už bolo. Niekedy je totiž ohromne jednoduché vyvolať v ľuďoch vzájomnú nenávisť, až sa zdá nepochopiteľné, že robia aj niečo iné.

Sme malé mestečko v hlbokých lesoch, obyvatelia dokonca hovorievajú, že nijaká cesta nevedie sem, iba naokolo. Miestna ekonomika pripomína astmatika, ktorý sa rozkašle zakaždým, keď sa pokúsi zhlboka nadýchnuť. Miestna fabrika každoročne nenápadne znižuje stavy, ale tvári sa pritom ako dieťa, ktoré predstiera, že torta sa zmenšila od mrazu, hoci z nej kúsok odjedlo. Keby ste pred seba položili starú a novú mapu mesta, videli by ste, že obchodná ulica a fliačik, čo sa honosne nazýva Centrum, sa cvrkli ako kus mäsa na horúcej panvici. Vlastne nám zostal len zimný štadión, to je zhruba všetko. No ako sa hovorieva tu u nás: Dočerta, a čo viac potrebujeme?

Každý, kto prejde mestečkom, vyhlasuje, že Medveďovce žijú iba pre hokej, a v niektorých dňoch to naozaj platí. Zavše totiž treba žiť pre niečo, aby sa dalo prežiť všetko ostatné. Nie sme obmedzenci ani držgroši, a hovorte si o Medveďovciach, čo chcete, jedno sa im nedá uprieť – tunajší obyvatelia sú húževnatí a tvrdo pracujú. Taký je aj hokejový tím, čo sme si vytvorili a na ktorý môžeme byť hrdí, lebo my nie sme ako vy. Keď sa ľudia z veľkomiest sťažujú, že čosi je priveľmi zložité či ťažké, iba sa uškŕňame: Život musí byť ťažký. Žiť tu nie je jednoduché, práve preto to zvládame my, a nie vy. Držíme sa, odolávame, nehľadiac na počasie. Ibaže pred časom sa čosi stalo a odvtedy sme už len upadali.

Existuje totiž istý príbeh, ktorý sa odohral pred týmto, čo vám vyrozprávam, a od tých čias má každý svoje maslo na hlave. Lebo niekedy aj čestní ľudia robia hrozné veci v dobrej viere, že si iba chránia svojich najmilších. Istý chalan, hviezda nášho hokejového klubu, znásilnil dievča. A tam sme sa nejako zamotali. Spoločnosť tvorí sumár našich rozhodnutí, a keď proti sebe stáli slová dvoch z našich detí, rozhodli sme sa prijať chlapcovu verziu. Lebo to bolo jednoduchšie. Veď ak dievča klamalo, náš život môže pokračovať ako zvyčajne. Keď sme sa však dozvedeli pravdu, úplne nás to zložilo a mesto sa rúcalo spolu s nami. Ľahko sa povie, že sme mali všetko urobiť úplne inak, no ani vám by sa to nepodarilo. Najmä ak by ste sa báli, ak by vás nútili vybrať si stranu, ku ktorej sa prikloníte, a ak by ste vopred vedeli, čo musíte obetovať. Možno totiž nie ste až takí odvážni, ako si myslíte. Možno sa ani tak veľmi nelíšite od nás, ako dúfate.

Toto je príbeh o tom, čo sa dialo neskôr, teda od leta do zimy.

Pôjde v ňom o Medveďovce a susednú Zubrovku, dozviete sa, ako rivalita medzi dvoma hokejovými družstvami prerastie do zúrivého zápasu o peniaze, moc a prežitie. Je to príbeh o zimných štadiónoch a všetkých srdciach, čo pre ne tlčú, o ľuďoch a športe a o tom, ako sa vzájomne podporujú. Príbeh o nás, ktorí snívame a bojujeme. Podaktorí sa zaľúbia, daktorí sa zrútia, lebo prídu aj zlé dni, nielen dobré. Toto mestečko bude jasať od nadšenia, no aj vzbĺkne. A príde aj hrozný úder.

Na niektoré dievčatá budeme pyšní, niektorí chalani nám prinavrátia veľkosť. Mladí muži oblečení v odlišných farbách sa v temnom lese budú biť na život a na smrť. Nočnou tmou sa bude prirýchlo rútiť auto. Povieme, že išlo o dopravnú nehodu, lenže nešťastia sa vždy stávajú náhodou, a nám bude jasné, že tomuto sme mohli zabrániť. Lebo túto nehodu bude mať ktosi na svedomí.

Ľudia, ktorých máme radi, zomrú. A naše deti pochováme pod najkrajšie stromy.

2

EXISTUJÚ TRI TYPY ĽUDÍ

Tresk-tresk-tresk-tresk-tresk.

Najvyšším bodom Medveďoviec je kopec južne nad posledným domom mestečka. Z neho dovidieť na cestu, čo sa vinie Vŕškom, zastavaným honosnými vilami, popri fabrike a zimnom štadióne k menším radovým domom v centre, až po nájomné vežiaky v Jame. Na tomto kopci stáli dve dievčatá a pozerali sa na svoje mesto. Maya a Ana. Onedlho oslávia šestnáste narodeniny. Ťažko povedať, či sa stali najlepšími kamarátkami napriek odlišnosti, alebo vďaka nej, lebo jedna miluje hudobné nástroje, druhá strelné zbrane. Ich vzájomný odpor k hudobnému vkusu tej druhej vyvoláva spory rovnako často ako ich desať rokov sa opakujúce nezhody týkajúce sa domácich zvierat. Minulú jeseň ich napríklad vyhodili z hodiny dejepisu, keď Maya naštvane zadudrala: „Ana, vieš, kto bol najväčšia sviňa? Hitler! A Mengele!“ Ana sa nezdržala a zrúkla: „Neurážaj svine!“

Hádali sa zriedkakedy, úprimne sa mali rady úplne odmalička, keď sa im zavše zdalo, že stoja proti celému svetu. Po tom, čo sa Mayi stalo na jar, sa tak cítia deň čo deň.

Medzitým sa však začal jún. Tri štvrtiny roka toto miesto oblieha zima, no teraz ju na pár týždňov vymenilo čarovné leto. Okolité lesy sa opájali slnečnými lúčmi, nad jazerami sa veselo hojdali konáre stromov, no na tvárach dievčat sa nezrkadlila spokojnosť. Toto ročné obdobie kedysi patrilo ich dobrodružstvám, keď žili v prírode a domov sa vracali až neskoro večer v zašpinenom oblečení, s ufúľanými tvárami a s detstvom v očiach. To sa však skončilo. Teraz sú dospelé. Niektoré dievčatá si dospelosť nevyberajú, je im nanútená.

Tresk. Tresk. Tresk-tresk-tresk.

Pred jedným z domov istá matka nakladala do auta tašku svojho dieťaťa. Koľkokrát to treba urobiť, kým deti vyrastú? Koľko hračiek treba zdvihnúť zo zeme, koľko plyšákov poukladať do radu, keď príde večer, koľko rukavičiek oželieť, keď sa dieťa vráti zo škôlky? Koľko ráz si človek povie, že ak príroda naozaj chce, aby sa ľudstvo rozmnožovalo, evolúcia mala pripustiť, aby rodičom automaticky pod pazuchou narástli aj obuváky, ktorými by sa dostali pod tie prekliate pohovky a chladničky. Koľko hodín strávime kdekade, čakajúc na naše deti? Koľko šedín nám pre ne pribúda? Koľko životov obetujeme ich jedinému životu? Čo sa vyžaduje od dobrého rodiča? Nie veľa. Iba všetko. Úplne všetko.

Tresk. Tresk.

Na kopci sa Ana obrátila k najlepšej kamarátke s otázkou:

„Pamätáš sa, keď sme boli malé? Keď si sa stále chcela hrať na mamu a detičky?“

Maya prikývla, nespúšťajúc pohľad z mestečka.

„Ešte vždy chceš mať deti?“ pokračovala Ana. Maya pri odpovedi sotva pohýbala perami.

„Neviem. A ty?“

Ana pomaly krčila plecami, zápasili v nej zlosť aj smútok.

„Možno, keď budem stará.“

„Aká stará?“

„Tak okolo tridsať.“

Maya sa ozvala po dlhšej odmlke: „Chcela by si chlapcov, alebo dievčatká?“

Ana odpovedala okamžite, akoby sa touto otázkou zapodievala celý život.

„Chlapcov.“

„Prečo?“

„Lebo svet sa k nim správa ako sviňa len niekedy. K nám sa tak správa stále.“

Tresk.

Mama zabuchla kufor auta a zadržiavala plač, lebo vedela, že ak vypustí čo len slzičku, už nikdy s tým neprestane. Nech sú deti akokoľvek staré, nikdy nechceme pred nimi plakať. Urobíme pre ne čokoľvek, hoci to nevedia, lebo nerozumejú, čo je nekonečnosť a bezvýhradnosť. Rodičovská láska je neznesiteľná, neuvážená a nezodpovedná. Keď sú malé, sedávame pri ich postieľke, hoci sme vnútorne rozorvaní. Je to obdobie zlyhávania a výčitiek svedomia, keď do fotoalbumov nalepujeme šťastné fotky, ale neupozorňujeme na medzery medzi zábermi, v ktorých sa skrýva všetko, čo spôsobuje bolesť. Tiché slzy v tmavej izbe. Keď nám nedá spať strach zo všetkého, čo by sa deťom mohlo stať a čo ich čaká, zo situácií, v ktorých sa zmenia na obeť. Matka obišla auto a otvorila dvere. Nijako mimoriadne sa neodlišuje od iných matiek. Ľúbi, bojí sa, rúca sa, hanbí sa a je nespoľahlivá. Aj ona – presne ako všetci rodičia – sedávala pri posteli trojročného spiaceho chlapčeka a obávala sa zla, čo sa mu môže prihodiť. No nikdy nepomyslela na to, že by sa mala obávať opaku.

Tresk.

Svitalo, mestečko spalo a medveďovská hradská zívala prázdnotou. Dievčatá z nej však neodtŕhali pohľad. Trpezlivo vyčkávali. Mayi sa už nesníva o znásilnení. Ani o Kevinovej dlani na jej ústach, o jeho ťažkom tele, čo tlmilo jej krik, ani o jeho izbe plnej hokejových trofejí a o podlahe, po ktorej sa kotúľal odtrhnutý gombík. V poslednom čase sa jej sníva o bežeckej dráhe okolo Vŕška, na ktorú má odtiaľto skvelý výhľad. Vo sne vída Kevina, ako tam behá a ako mu z tmy vstúpila do cesty so zbraňou v ruke. Ako mu ju priložila k hlave, ako sa triasol, nariekal a žobronil o milosť. V tom sne ho noc čo noc nanovo zabíja. Tresk. Tresk.

Koľko ráz sa matke podarí rozchichotať svoje dieťa? Koľko ráz sa podarí dieťaťu prinútiť mamu, aby sa smiala nahlas? A keď zistíme, že to prvý raz urobilo cielene a objavíme v ňom zmysel pre humor, celé naše vnútro akoby sa prevrátilo naruby. Rovnako keď neskôr žartuje, keď sa pokúša manipulovať našimi citmi. Lebo ak nás dieťa ľúbi, zanedlho sa naučí klamať. Berie ohľad na naše city tým, že sa tvári šťastne. Lebo deti sa rýchlo naučia, čo si želáme. Môžeme si navrávať, že ich poznáme, ibaže ony disponujú vlastným fotoalbumom a v tých medzierkach medzi fotkami sa nachádzajú dospelí.

Koľko ráz mama postávala pred domom pri aute, pozerala sa na hodinky a volala na syna? Dnes to však nemusela robiť. Už niekoľko hodín, kým mu balila veci, mlčky čakal na sedadle pre spolujazdca. Jeho ešte nedávno vytrénované telo ochablo, lebo dlhé týždne mu jedlo musela vnucovať. Prázdnym pohľadom zízal von oknom.

Čo dokáže matka odpustiť synovi? Dá sa to vôbec nejako predvídať? Veď nijaký rodič na svete neverí, že z jeho synčeka vyrastie násilník. Matka doteraz netuší, aké nočné mory ho mátajú, no budieva sa z nich s hrozným krikom. Opakuje sa to od toho rána, keď ho našla na bežeckej dráhe, pomočeného, stuhnutého od chladu a nehybného od hrôzy. Slzy zúfalstva mu zamŕzali na lícach.

Znásilnil dievča, no nikto to nevedel dokázať. Vždy sa nájdu ľudia, ktorí povedia, že unikol spravodlivosti a jeho rodina trestu. Samozrejme, je to pravda. No jeho mama to bude vždy vidieť inak.

Tresk. Tresk. Tresk.

Keď sa auto pomaly posúvalo k ceste, Maya vedela, že Kevin sa sem nikdy nevráti. Že ho zlomila. Vždy sa nájdu ľudia, ktorí budú hovoriť, že to značí jej víťazstvo.

No ona to bude vždy vidieť inak.

Tresk. Tresk. Tresk. Tresk.

Rozsvietili sa brzdové svetlá. Mama vrhla posledný pohľad do spätného zrkadla na dom, ktorý býval domovom, a na zvyšky lepidla na poštovej schránke, z ktorej strhli každé písmeno mena Erdahl. Do druhého auta sa balil Kevinov otec. Sám. Na bežeckej dráhe stál vedľa mamy, aj on videl svojho syna bezmocne ležať v pomočených nohaviciach a v tričku mokrom od sĺz. Ich život sa rozbil na márne kúsky dávno predtým, no ona až vtedy uvidela črepiny. Muž jej odmietol pomôcť, keď poloniesla, polovliekla chlapca vysokým snehom. Odvtedy uplynuli dva mesiace. Kevin ani raz neopustil dom a jeho rodičia si sotva vymenili pár slov. Muži sami seba definujú jednoznačnejšie než ženy, tak ich naučil život. Jej manžel a syn sa definovali vždy jediným slovom – víťaz. Kam jej až pamäť siaha, otec jednostaj vtĺkal synovi do hlavy jedinú myšlienku: „Existujú iba tri typy ľudí. Víťazi, porazení a tí, ktorí sa len prizerajú.“

Takže teraz ako? Ak nie sú víťazi, tak potom čo? Mama pustila brzdu, vypla stereo, zamierila na hlavnú cestu a odbočila jedným smerom. Syn sedel vedľa nej. Otec nasadol do druhého auta a vyrazil presne opačným smerom. Na pošte už leží obálka so žiadosťou o rozvod, no aj list adresovaný škole, podľa ktorého sa otec odsťahoval do iného mesta a matka so synom do zahraničia. Na konci oznámenia je matkino telefónne číslo, keby škola mala nejaké otázky, no nikto jej nezavolá. Lebo toto mesto urobí všetko, čo sa dá, aby čo najskôr zabudlo, že kedysi jeho súčasť tvorili aj Erdahlovci.

Po štvorhodinovom mlčaní v aute, keď sa dostali tak ďaleko od Medveďoviec, že už nebolo vidieť ani lesy, Kevin šepol: „Myslíš si, že človek je schopný úplne sa zmeniť?“

Zavrtela hlavou, na spodnej pere mala stopy zubov a mrkala tak silno, že sotva videla na cestu pred sebou. „Nie. Ale môže sa polepšiť.“ Vtedy ju rozochvene chytil za ruku. Opätovala mu stisk, akoby mal znova tri roky, akoby visel nad priepasťou. Rovnako šeptom dodala: „Kevin, nikdy ti neodpustím. Ale nikdy ťa ani neopustím.“

Tresk-tresk-tresk-tresk-tresk.

Presne takto znie celé mesto. Všade. No pochopiť ho sa dá asi iba vtedy, keď tu človek žije.

Tresktresktresk.

Na kopci dve dievčatá sledovali miznúce autá. Onedlho budú mať šestnásť. Jedno z nich zviera v ruke gitaru, druhé pušku.

3

AKO CHLAP

Pre človeka je najhoršie poznanie, že závisí od iných, že jeho život ovplyvňuje ich konanie. A nejde iba o ľudí, ktorých si sami vyberieme, ktorých máme radi, ale aj o vás ostatných. O idiotov. O vás, ktorí sa predbiehate v rade, ktorí neviete poriadne šoférovať, milujete hlúpe televízne seriály, v reštaurácii sa bavíte nahlas, ako keby ste tam boli sami, o vaše decká, ktoré už v škôlke podchvíľou nakazia chrípkou všetky ostatné. O vás, ktorí parkujete nakrivo, pripravujete nás o prácu a volíte nesprávnu stranu. Lebo aj vy máte vplyv na náš život, na každú sekundu.

Panebože, ako vás za to nenávidíme!

*    *    *

V krčme Kožuch mlčky sedeli vedľa seba piati starci. Tvrdia o sebe, že sú sedemdesiatnici, ale pokojne by mohli mať aj dvojnásobok rokov. Sú piati, no vždy majú na všetko najmenej osem názorov, sami sa nazývajú „dedkovská päťka“ a večne postávajú pri mantineli, špekulujú a hádajú sa na každom tréningu HC Medveďovce. Potom vždy zamieria do Kožucha, kde pokračujú v špekulovaní a hádke, zvyčajne zakončenej vzájomným osočovaním zo stareckej demencie. Z času na čas si pod rúškom noci vymenia na domoch popisné číslo, a keď majú trochu viac pod čapicou, pomerne často si navzájom schovávajú kľúče. Raz dokonca štyria z nich odtlačili piatemu auto a vymenili ho za identické z požičovne, len aby kamaráta na smrť vydesili, že prišiel čas na odchod do starobinca, keďže nasledujúci deň nebol schopný naštartovať vozidlo. Lístky na zápasy sa pokúšajú platiť peniazmi z monopolov a pred niekoľkými rokmi takmer celú sezónu predstierali, že sú na OH 1980, a len čo zbadali športového riaditeľa Petra Anderssona, pokrikovali naňho po nemecky a oslovovali ho Hans Rampf. Toho tým pomaly privádzali do šialenstva, čo dedkom spôsobovalo väčšie potešenie než rýchla smrť pri rozhodujúcom hokejovom zápase. Ľudia si šuškajú, že tí piati dedkovia možno NAOZAJ trpia stareckou demenciou, ale kto im to, dopekla, povie do očí?

Ramona, majiteľka Kožucha, postavila na pult päť pohárov s whisky. V tejto krčme existuje iba jediný druh tohto nápoja, ale veľa štádií smútku. Dedkovia sledovali všetky vzostupy aj pády HC Medveďovce počas celej série zápasov. Po celý život. No toto bude ich najhorší deň.

*    *    *

Mira Anderssonová sa viezla autom do kancelárie, keď jej zazvonil mobil. Bola v strese, a mala na to nejeden dôvod. Nečudo, že jej mobil vypadol z ruky a skotúľal sa pod sedadlo, na čo zareagovala spŕškou takých anatomických nadávok na adresu vládcu podsvetia, že by tým priviedla do rozpakov aj partiu ožratých námorníkov, ako by nezabudol podotknúť Mirin manžel. Keď sa jej podarilo vyloviť mobil, volajúca žena potrebovala pár sekúnd, aby sa spamätala zo záplavy šťavnatých slov.

„Haló!“ zahlaholila Mira.

„Ja… prepáčte, volám z S Expressu. Mejlom ste požiadali o zaslanie finančnej ponuky za naše služby…“ oznámila žena neisto.

„Odkiaľ… ako sa voláte? S Express? Nie, to bude omyl!“ konštatovala Mira.

„Ste si istá? Tie papiere mám pred sebou…“ začala žena, no vtom Mire opäť vypadol mobil, na čo sa z nej spontánne vyvalili slová označujúce výzor dizajnéra, ktorý navrhoval tento telefón, no kým s tým skončila, žena na druhej strane linky poskytla službu predovšetkým sebe, lebo položila.

Mira však nemala čas dlho o tom uvažovať. Striehla na telefonát od Petra, ktorého dnes na okresnom úrade čakala porada o budúcnosti hokejového klubu. Nervozita z očakávaných dôsledkov spôsobovala Mire v žalúdku narastajúcu guču. Mobil pohodila na vedľajšie sedadlo, no kým displej zhasol, stihla sa pozrieť na obrázok pozadia, na dcéru Mayu a syna Lea.

Mira pokračovala v jazde do práce, ale keby auto odstavila a vyhľadala si S Express na internete, zistila by, že ide o sťahovaciu firmu. V mestách, kde nikomu až tak veľmi nezáleží na hokejovom klube, by to mohlo vyznieť ako nevinný žartík, ak by niekto v mene Anderssonovcov objednal služby sťahovacej firmy. Ibaže Medveďovce nepatrili medzi ne. V tichom lese netreba kričať, a predsa to môže znieť zlovestne.

Samozrejme, že Mira to v krátkom čase zistí, lebo je bystrá a býva tu dostatočne dlho. Medveďovce sú známe niekoľkými prednosťami – predovšetkým očarujúco krásnymi lesmi, posledným kúskom divokej prírody v krajine, kde sa politici usilujú zastavať každý kúsok pôdy veľkomestskými výmyslami. Žijú tu priateľskí, pokorní, tvrdo pracujúci ľudia, ktorí majú radi prírodu a šport, tvoria publikum, ktoré zapĺňa tribúny, odhliadnuc od divízie, v ktorej hrá miestny tím, a žijú tu aj dôchodcovia, ktorí si neváhajú na zápasy pomaľovať tváre nazeleno. Sú tu zodpovední poľovníci, šikovní rybári, ľudia tvrdí ako hory a neústupčiví ako ľad, susedia ochotní podať pomocnú ruku. Život tu nie je ľahký, no oni sa iba uškŕňajú a namietnu: Život má byť ťažký. Týmto všetkým sa Medveďovce stali známymi. Lenže… áno. Toto mesto je známe aj čímsi iným.

Pred pár rokmi istý bývalý hokejový rozhodca rozprával v médiách o najhorších zážitkoch svojej kariéry. Na druhé, tretie a štvrté miesto zaradil zápasy vo veľkých mestách, kde rozzúrení fanúšikovia, keď sa im nepáčil verdikt rozhodcu, zahádzali ľadovú plochu dózičkami žuvacieho tabaku, mincami a golfovými loptičkami. No prvé miesto patrilo neveľkému zimnému štadiónu uprostred lesov, kde rozhodca v poslednej minúte poškodil domáci tím. Hosťujúci strelec dal gól a Medveďovce prehrali. Rozhodca šibol pohľadom na neslávne známu tribúnu na státie, čo patrila Skupinke, teda mužom v čiernych bundách, ktorí vždy ohlušujúco vyspevovali a hrozivo vykrikovali. Ibaže v tej chvíli mlčali. Nikto z nich ani nehlesol. Prvý, kto pochopil hrozbu, bol Mirin manžel Peter Andersson, športový riaditeľ HC Medveďovce. Rozbehol sa k technikom a súbežne so zaznením záverečného hvizdu sa mu podarilo zhasnúť všetky lampy v hale. Bezpečnostná služba potme vyviedla rozhodcov z budovy a okamžite ich odvážali preč.

Nikto nemusel vysvetľovať, čo by sa mohlo stať.

Preto je jasné, že tu stačí aj pár tichých slov, prípadne zavolanie sťahovacej firme. Mira zanedlho pochopí, čo to značí.

Porada na okresnom úrade sa zatiaľ neskončila, no podaktorí Medveďovčania už poznajú jej výsledok.

*    *    *

Pred okresným úradom vždy povievajú dve zástavy. Jedna štátna, druhá so znakom miestneho úradu. Poslanci na ne dovidia z konferenčnej miestnosti. Do osláv letného slnovratu chýbali tri dni, Kevin s rodinou opustil mesto pred tromi týždňami. Toto rozhodnutie zmenilo dejiny mesta. Nie tie, čo prídu, ale tie, čo boli. Zatiaľ to však ešte nepochopili všetci.

Jeden z politikov nervózne pokašliaval, potom urobil hrdinský pokus zapnúť si sako, hoci teoretickú možnosť na to stratil asi pred pol tuctom vianočných hostín, a povedal:

„Peter, je mi to ľúto, no dospeli sme k rozhodnutiu, že pre náš okres bude výhodnejšie investovať do jedného hokejového klubu. Teda nie do dvoch. Chceme sa zamerať na… HK Zubrovka. Bude to tak lepšie pre všetkých vrátane teba, akceptuj to. Najmä vzhľadom na… situáciu.“

Športový riaditeľ HC Medveďovce sedel pri opačnom konci stola. Vedomie, že ho zradili, ho priam omráčilo a rozochveným hlasom sa horko-ťažko zmohol na námietku.

„Ale my… pomoc potrebujeme iba na pár mesiacov, kým si nájdeme viac sponzorov, stačí, ak okres bude ručiteľom v banke, keď si vezmeme pôžičku…“

Zmĺkol, zahanbený vlastnou hlúposťou. Pochopiteľne, politici sa už bavili s predstavenstvom banky, veď sú buď susedia, alebo chodia spolu na poľovačky či hrajú golf, takže rozhodnutie padlo dávno predtým, než Peter vstúpil do tejto miestnosti. Keď ho sem pozývali, všetci si dávali záležať, aby zdôraznili, že pôjde o neformálne stretnutie. Nič sa nezaprotokoluje. Stoličky v konferenčnej miestnosti sú mimoriadne úzke, to aby najmocnejší mohli sedieť na dvoch naraz.

Petrovi cinkol mobil, a keď ho otvoril, našiel mejl o odstúpení generálneho riaditeľa HC Medveďovce. On už totiž vedel, čo sa tu bude odohrávať, a zaručene mu ponúkli náhradné miesto v HK Zubrovka. Takže porážku musí znášať Peter sám.

Poslanci pri stole oproti nemu sa ošívali a mrvili, Peter priam videl, čo si myslia: Nestrápňuj sa. Nepros a nemodlikaj. Ber to ako chlap.

*    *    *

Medveďovce ležia pri jazere, z jednej strany ho lemuje úzka pláž. V tomto ročnom období, keď je tak horúco, až človek takmer zabudne, že zima v Medveďovciach trvá desať mesiacov, patrí miestnej mládeži. V mäteži nafukovacích lôpt a búriacich sa hormónov sedí dvanásťročný chalan so slnečnými okuliarmi. Volá sa Leo Andersson, čo však na rozdiel od tohto leta minulý rok vedel iba málokto. Zmenilo sa to, teraz naňho zazerajú poočku ako na výbušninu. Leovu staršiu sestru Mayu pred pár mesiacmi znásilnil Kevin, no polícii sa to nepodarilo dokázať, takže Kevin zostal na slobode. Mestečko sa rozdelilo, väčšina sa postavila za Kevina, a nenávisť k Leovej rodine sa vystupňovala do takej miery, že sa ju pokúsili vyhnať z mesta. Do okna sestrinej izby ktosi šmaril kameň s nápisom ŠTETKA, v škole ju šikanovali a do športovej haly zvolali zhromaždenie, na ktorom sa pokúsili vyhodiť Leovho otca z postu športového riaditeľa HC Medveďovce.

Potom však predstúpil svedok, Mayin rovesník, ktorý sa nachádzal v dome, kde sa to všetko stalo, no nič sa tým nezmenilo. Polícia neurobila nič, mesto držalo hubu a Mayi nepomohli ani dospelí. Jednej noci, nie dlho po udalostiach, sa odohralo čosi iné. Nikto však nevie presne čo. No Kevin z ničoho nič prestal chodiť von. Pošuškávalo sa, že mu preskočilo, a raz ráno, asi pred tromi týždňami, spolu s rodičmi opustil mesto.

Leo veril, že všetko sa zmení k lepšiemu. Namiesto toho bolo všetko ešte horšie. Má iba dvanásť, ale v toto leto sa naučil, že ľudia vždy uprednostnia jednoduchú lož pred komplikovanou pravdou. Lož má totiž neprekonateľnú výhodu: Pravda musí vyjaviť podrobne, čo sa stalo, kým lož potrebuje byť iba uveriteľná. Keď sa na jar Peter Andersson po hlasovaní – s najtesnejším možným výsledkom – udržal na mieste športového riaditeľa, Kevinov otec sa okamžite postaral, aby syn zmenil klub a prešiel z Medveďoviec do HK Zubrovka. Dokonca presvedčil trénera, takmer všetkých sponzorov a väčšinu najlepších hráčov juniorského tímu, aby Kevina nasledovali. Po náhlom odchode Kevinovej rodiny pred tromi týždňami bolo v meste všetko hore nohami, no hoci to znie bizarne, vlastne sa vôbec nič nezmenilo.

A čo čakal Leo? Vari si myslel, že všetci pochopia, že Kevin sa naozaj previnil a že sa ospravedlnia? Že sponzori aj hráči sa so zvesenými hlavami vrátia do Medveďoviec? Čerta starého, v tomto kraji sa to nerobí, veď jedinou príčinou mnohých najhorších ľudských skutkov je neochota uznať si vlastnú chybu. A čím je väčšia, čím horšie dôsledky vyvolá, tým viac hrdosti stratíme, ak sa stiahneme. Preto to nikto nerobí. Všetci vplyvní a majetní Medveďovčania si vzápätí zvolili inú stratégiu: Prestali sa priznávať k priateľstvu s Erdahlovcami. Spočiatku iba hundrali, veľmi opatrne, no časom čoraz suverénnejšie, že ten chalan bol vždy čudný, vraj každý videl, že otec naňho priveľmi tlačí. Postupne, veľmi nenápadne, nasledovali vyjadrenia o tom, že tá rodina nikdy nebola ako… veď chápeš… ako my. Otec ani nepochádza odtiaľto, iba sa sem prisťahoval, taký prišelec.

Spočiatku, keď všetci prešli do HK Zubrovka, hovorilo sa, že Kevin bol nespravodlivo obvinený, že musel strpieť hon na bosorky, no odrazu sa zjavila úplne iná verzia: Sponzori a hráči neprešli do Zubrovky za Kevinom, v skutočnosti to urobili, aby sa od neho dištancovali. Jeho meno bolo vyškrtnuté zo zoznamu členov HK Zubrovka, no v Medveďovciach figurovalo. Takýmto spôsobom sa všetkým podarilo získať dostatočný odstup od páchateľa aj obete, takže Kevinovi bývalí kamaráti ho už pokojne mohli označovať za „psychopata“, čo im však nebránilo Mayu jednostaj nazývať kurvou. Lebo lži sú jednoduché, pravda zložitá.

HC Medveďovce toľkí ľudia volali Kevinov klub, že HK Zubrovka sa automaticky vnímal ako pravý opak. Rodičia hráčov zasýpali komunálnych politikov mejlami o „zodpovednosti“ a „hroziacom nebezpečenstve“. Keď sa ľudia cítia ohrození, takmer vždy nasleduje akési splnené proroctvo v podobe menšieho incidentu. Nečudo, že istej noci na okraji Medveďoviec na tabuľu s menom mestečka pribudol nápis Zločinci! O pár dní skupinku osemročných detí z Medveďoviec aj zo Zubrovky okamžite poslali domov zo sústredenia, lebo sa pobili do krvi, keď decká zo Zubrovky skandovali Medveďovce! Úchyláci!

Koniec ukážky