Copyright © 2018 by Michal Jelínek

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Foto na prebale: Shutterstock.

Korigovala Silvia Duchková.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2018

ako svoju 1302. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6176-1

NEW YORK

1)

„Počúvaš ma vôbec?“ opýtala sa Crissy. Strnulo hľadím na predjedlo, ktoré mi pred chvíľou priniesli. Nie som si istý, čo z toho sa dá konzumovať a čo je dekorácia.

„Haló,“ skúsila to znovu.

„… Samozrejme, že ťa počúvam,“ odsekol som. Pohľad mám stále pripútaný k jedlu, ale už si všímam aj ďalšie drobnosti na stole.

„Aha! Tak o čom som hovorila, drahý?“

Crissy, moja súčasná priateľka, je zvyčajne krotká a dá sa s ňou rozumne rozprávať, ale moja chvíľková mentálna absencia ju zjavne trochu rozhádzala.

„Počúvam ťa. Sabrina bude mať narodeniny a nevieš, čo jej máš kúpiť…“

„Selina bude mať svadbu a pýtam sa ťa, aký darček by sme im kúpili.“

„Nebol som ďaleko… musíš uznať.“

„Vieš čo, radšej to nechajme tak,“ odvrkla a odpila si. Nepamätal som si presne, čo si objednala, ale vyzeralo to buď ako minerálka so slamkou, alebo džintonik.

Vzhľadom na to, že bol piatok večer, usúdil som, že to bude džintonik.

„Ako bolo v práci?“ vyzvedala po chvíli. Vedel som, že nevydrží byť dlho ticho.

„Ako vždy. Čistý blázinec.“

Uškrnula sa. Som totiž psychiater. Zrazu sa na mňa pozrela tým oddaným pohľadom milujúcej ženy. Vždy tvrdila, že sa jej páči môj zmysel pre humor. Nevedela, že to je iba prirodzený prejav mojej osobnosti, ktorý sa jej zdá taký komický, a pritom vôbec nie je mojím úmyslom byť vtipný.

„Mal si veľa pacientov?“

„Ani nie. Dnes som mal prvé stretnutie s jedným chlapíkom. Volá sa George. Trpí nutkavou úzkosťou.“

„Čo to znamená?“

„Ustavične ho nutká upravovať veci okolo seba, respektíve sa ich dotýkať,“ povedal som sucho. Potom som sa pousmial. „Ide o relatívne štandardnú poruchu správania, ale predstav si… predstav si, že ten chlapík má presne určené, akých vecí sa môže koľko ráz dotknúť!“ Zasmial som sa. Crissy na mňa zmätene pozerala. „… Napríklad kľučku na dverách zvyčajne chytí tri až štyrikrát, kým odloží na stôl telefón a peňaženku, minimálne päť ráz ich chytí a pustí, a keď zatvára kohútik s vodou alebo vypína nejaký elektrický spotrebič, tak to je až osem pevných pritlačení… presne osem! Chápeš?!!“ Posledné slová som už hovoril so smiechom, ale Crissy sa to veľmi smiešne nezdalo.

„Sam, nemyslíš, že je neprofesionálne takto hovoriť… takto sa zabávať na problémoch svojich pacientov? Veď to je strašné! Chudák! To musí byť peklo takto žiť.“

„Peklo je dennodenne tie kraviny počúvať.“

„Si strašný…“ utrúsila trochu sklamane.

Crissy je krásna žena. Má dvadsaťosem rokov a pracuje v marketingu. Nepovedal by som, že je to výrazná osobnosť, ale inak je veľmi ústretová. Problém je, že ma nudí. Aj tak však má v porovnaní s ostatnými ľuďmi, ktorí ma obklopujú, dosť navrch, pretože väčšinu z nich doslova nemôžem vystáť.

Medzičasom nám doniesli hlavné jedlo. Mne jahňacie rebierka, Crissy akúsi neidentifikovateľnú kreáciu – určite niečo zdravé. Porozhliadal som sa. Reštaurácia bola plná, čo ma trochu znervózňovalo. Mali sme ísť radšej niekam inam. Vzápätí som si uvedomil, že je piatok večer, všade by to bolo to isté. Crissy sa babrala v tanieri, a tak si nevšimla, že zízam ponad jej plece k stolu, kde sa mi zdalo, že sedí jeden z mojich bývalých pacientov.

Taký vyziabnutý chlapík. Tenký krk, čo mu vytŕčal zo svetra, pripomínal bambusový výhonok. Na lebke riedky porast tmavých vlasov. Nebol som si istý, či je to naozaj on. Tak nízko sa skláňal nad tanier, až si takmer namáčal nos do polievky. Stále sa obzeral na všetky strany. Vyzeralo to, akoby sa bál, že každú chvíľu niekto príde a vydrapne mu tanier z rúk. Nepôsobil príliš uvoľneným dojmom. Paranoja? Sociálna fóbia? Možno je to iba ďalší cvok…

„Selina bude mať svadbu v hoteli Plaza,“ vytrhla ma Crissy z odborných úvah.

„Kto?“ opýtal som sa s plnými ústami.

Našťastie mi nerozumela. „V hoteli Plaza, Sam. Istotne vieš, kde to je. Taký maličký, bezvýznamný hotelík v otrasnej lokalite pri Central parku.“ Očividne sa pokúšala o sarkazmus. „Nechápem, ako tam zohnala v tomto období termín. A ešte v sobotu…“

„Asi má prachatého snúbenca,“ prehodil som.

„Čo to táraš? Patricka predsa poznáš! Stretol si ho na Adamovej oslave narodenín.“ Netušil som, kto je Patrick, ani kto je Adam. „Vysoký blondiak. Modré oči. Model. Pamätáš sa…“

„Samozrejme,“ zaimprovizoval som. „Takže on nie je bohatý? Správne to chápem?“

Crissy sa odmlčala. „Má dvadsaťpäť a je druhotriedny model na spodnú bielizeň. Ten si musel zobrať úver aj na zásnubný prsteň.“

„To musí byť láska,“ podotkol som mechanicky.

„Ten prsteň je hrozný! Čistý gýč! A nemyslím si, Sam, že je to láska. Som presvedčená, že Patrick je vypočítavý mladý hajzlík, ktorý sa chce dostať k majetku Selininých rodičov.“

„Úbožiak,“ zamrmlal som ľahostajne a odhryzol som z kosti kúsok mäsa.

„Hotel Plaza,“ zopakovala Crissy zasnene. „Tam budem mať svadbu aj ja. Tam a nikde inde. Nič iné pre mňa nepripadá do úvahy. Kapela bude hrať jemný džez… saxofón… áno, saxofón by hral sólo, keď budem kráčať k oltáru. A výzdoba… frézie! Všetkých farieb! Všetko biele, iba kvety by boli farebné. A jedlo by sa podávalo formou bufetu, no iba malé tapas, waldorfský šalát… Možno nejaké chobotnicové ceviche a…“

Zrazu sa zasekla. Musela si všimnúť môj nepríčetný pohľad namierený niekam k výduchom klimatizácie.

„Ty ma zasa nepočúvaš!“ vybuchla.

„Bože, Crissy, upokoj sa! Počúvam ťa. Celý večer ťa počúvam… Hotel Plaza, hortenzie, tuniakové carpaccio… Neunikol mi ani jeden intonačný odtieň tvojho prejavu.“

„Si úplný kretén,“ zhodnotila. Zvyšok jedla a dezert som si vychutnával v blahodarnej komunikačnej odmlke. Bola to ako vždy Crissy, kto sa vzdal prvý.

„Nemáš chuť ešte niekam vybehnúť?“ spýtala sa, aj keď dobre vedela, že chuť nemám. „Chcela by som si dať drink a zatancovať si. Už sme takto spolu neboli ani nepamätám. John Fields a Karen budú večer v Abrakadabra.“

John bol náš spoločný priateľ, no v podstate jeden absolútne nezaujímavý a povrchný človek. Predstava, že s ním a s jeho vyslovene sprostou priateľkou strávim večer, ma takmer priviedla k slzám.

„V poriadku. Poďme do Abrakadabra,“ súhlasil som.

2 )

Pred podnikom bol rad, akoby tam dávali chľast zadarmo. Našťastie som poznal vyhadzovača a zdalo sa, že aj on pozná mňa. Pretlačil som sa k nemu, strčil mu do ruky zloženú stodolárovku a v sprievode pohoršujúcich poznámok a výkrikov čakajúcich sme vstúpili dnu. Prvé, čo mi napadlo, bolo, že som mohol tých sto dolárov radšej zrolovať a napchať psovi môjho suseda do zadku. To by bola bezpochyby lepšia investícia. Prednú časť podniku tvoril menší bar, tam nebolo až toľko ľudí. Dolu schodmi na hlavnom parkete som si však pripadal ako na moslimskej púti okolo Káby. Kým sme sa predrali k baru, bol som taký vyčerpaný a znechutený, že jedine to znásilnenie davom, ktoré som práve podstúpil, ma odrádzalo od toho, aby som sa otočil a odišiel.

Johna s Karen sme na moje sklamanie našli prekvapujúco rýchlo. Nebudem vám tých ľudí opisovať. Pre mňa to boli iba dve ďalšie postavy splývajúce s masou. Hneď som sa ponúkol, že objednám nápoje, aby som sa vyhol pokusom o komunikáciu. Každý na mňa niečo zahučal, ale keďže som v tom hluku nikomu nerozumel ani slovo a moja znalosť improvizovanej posunkovej reči nezahŕňala alkoholické nápoje, rozhodol som sa, že všetkým objednám džintonik a sebe štedrú dávku vodky.

Stál som pri bare a čakal, než si ma niekto z personálu všimne. Nemohol som prehliadnuť svoj odraz v zrkadle za pyramídou fliaš s alkoholom. Bol som ako vždy perfektne upravený, ale príliš prívetivým dojmom som nepôsobil. Tváril som sa, akoby mi niekto práve ovracal obľúbené topánky.

Čas sa strašne vliekol. Nič nie je horšie ako byť po polnoci v nočnom klube triezvy. Pobehoval som teda medzi parketom a barom a snažil sa opiť, ale trvalo to príliš dlho. Bolo to málo efektívne. Na záchode som sa zavrel do jednej z kabínok a prehltol dve tabletky xanaxu. Chvíľu som ostal sedieť na mise a počúval zvuky okolo seba. V kabínke vedľa niekto do seba rýchlo vtiahol lajnu kokaínu… Ale možno mal iba nádchu…

Keď som sa vrátil, pribudol k nám ďalší človek. Vysoký chlap atletickej postavy s vlasmi ulízanými dozadu. Divný typ. Určite gej. Mal zvláštne modré oči. Zreničky akoby naplnené vodou. Ustavične si ma obzeral, a keď sa naše pohľady stretli, uhol. Crissy nás predstavila. Volal sa Vincent. Dozvedel som sa, že sú bývalí kolegovia. Podal mi mäkkú, spotenú ruku. S potláčaným odporom som to gesto opätoval. Neskôr Crissy odišla na toaletu a nechala nás samých. Johna s Karen som už nikde nevidel. Vincent sa rozhliadal, akoby niekoho hľadal, ale myslím, že bol v podniku sám a bola to iba taká rozpačitá póza. Chcel si ísť zapáliť von, a tak som využil príležitosť na chvíľu odtiaľ vypadnúť. Vedel som, že Crissy nebude nadšená, keď nás bude márne hľadať v podniku, ale s tým scenárom som bol zmierený a ochotný niesť následky.

Stáli sme vonku, z podzemia sa dunivo ozývala hudba, rad bol ešte dlhší, ako keď sme tam prišli. Vincent mi ponúkol ľahké marlborky. Už to je zopár týždňov, čo som fajčil naposledy.

„Ako dlho ste už spolu?“ opýtal sa. Jeho oči ma doslova hypnotizovali. Strašne úlisný chlapík. Možno ani nie homosexuál, možno bol jednoducho iba dotieravý. Asi tá najhoršia sorta ľudí.

„Tak dva roky,“ vydýchol som dym.

„To je v dnešných časoch vcelku dosť.“

„Mhm.“

„Hovorila, že si psychiater… zaujímavé povolanie.“

„Mhm.“

„To asi v každom, koho stretneš, vidíš nejakú diagnózu,“ zasmial sa. Keby si len vedel, pomyslel som si.

„Ja teraz rozbieham vlastnú marketingovú agentúru. Zatiaľ je to v malom, ale vyzerá to sľubne… Vytlačí to tak stotisíc ročne, ale myslím, že do päť rokov z toho môžu byť veľmi slušné peniaze…“ Koho to zaujíma, koho to zaujíma! „S manželkou teraz rozbiehame nadáciu pre autistické deti…“

„S manželkou?“ skočil som mu trochu prekvapene do reči.

„Áno. Miranda, moja manželka. Crissy ju dobre pozná… Takže rozbiehame nadáciu… Je to ešte v začiatkoch, ale…“

Rozhodol som sa ďalej ho nepočúvať. Lieky začínali účinkovať. Po celom tele sa mi rozlial príjemný pocit. Ruky a nohy mi trochu oťaželi. Celé telo mi mierne zmeravelo. Tvárou mi mimovoľne prebehol ľahký úsmev. Vincent si to okamžite všimol a prestal tliachať. Vnímavý mladý muž. To mu treba uznať.

„Deje sa niečo?“ spýtal sa.

„Všetko je v najlepšom poriadku, Vincent. Prečo sa pýtaš?“

„Zvyčajne sa ľudia neusmievajú, keď im rozprávam o osudoch tých detí…“

Akých detí? „Len si užívam čerstvý vzduch,“ povedal som. Vincent upriamil pohľad na dva koše plné odpadkov, čo stáli kúsok od nás – marí sa mi, že z jedného dokonca visela rybacia kostra – a potom opäť na mňa. Načiahol som ruku a prstami ohmatal golier jeho košele. Neviem prečo, ale pociťoval som neprekonateľnú túžbu dotknúť sa toho materiálu. Bola to kombinácia hodvábu a ešte niečoho, čo som nevedel identifikovať. Značka? Možno Armani Jeans.

„Pekná košeľa,“ povedal som. „Armani? Boss?“

„Šijú mi ich na mieru,“ kútiky úst sa mu vytiahli nahor.

„Mám na to vlastnú firmu.“ To sa už vyslovene škeril.

„Veľmi pôsobivé,“ zamrmlal som.

„Aj ty máš peknú košeľu,“ pochválil ma a chcel sa ma dotknúť, no reflexívne som trochu ustúpil.

„Zegna Couture,“ vyletelo zo mňa automaticky. Vincent uznanlivo prikývol.

Sprisahanecky sa poobzeral a ticho povedal: „Poznám jedného chlapa. Vie zohnať všetko od kokosovej múky po meskalín.“

„Kokosová múka?“

„Kokaín, Sam,“ povedal pridusene.

„To nie je nič pre mňa.“

Zatváril sa prekvapene: „Si si istý?“

„Som stará škola. Ja len chľast.“

„Ako myslíš,“ sklamane zahasil cigaretu. „Musím povedať Crissy, aby s Mirandou dohodli spoločnú večeru. Len my štyria.“

Čo som mu mal na to povedať? Že sa dám radšej vykastrovať v priamom prenose? Vedel som, že to nemyslí ako zdvorilosť. Pôjde priamo za Crissy, a pokiaľ mu tu a teraz nerozmlátim hlavu poklopom od kanálu, tak nie je žiadna nádej, aby som sa vyhol tejto spoločenskej onánie.

Rezignoval som: „Budem sa tešiť.“

Crissy bola podľa očakávania značne vytočená, že som sa len tak vyparil, a tentoraz som jej to ani nezazlieval. Piatkový večer som ukončil sám a bez sexu vo svojom apartmáne. Zložil som sa v obývačke a zapol televízor. Stanice som prepínal v rekordnej kadencii. Už som mal vycvičené oko. Stačil mi zlomok sekundy, aby som pochopil, o čo ide, a zhodnotil, či ma to zaujíma. Jedna obézna černoška kričí na druhú ešte tučnejšiu černošku a robí pritom gestikulačnú gymnastiku. Klik. Plastický chirurg sa skláňa nad zdeformovanými obrovskými silikónovými prsami. Pacientka v slzách. Klik. Znovu na seba bliakajú nejaké ženy. Tentoraz belošky. Klik. Video, ako sa niekto pokúša urobiť salto vzad zo strechy garáže. Klik. Nakoniec som skončil pri teleshoppingu. Zas tam krájali a sekali nejakú zeleninu. Pokúšal som sa zaspať, ale neúspešne. Znovu som prepínal a náhle som spozornel. Okamžite som sa posadil a naklonil k obrazovke. Začínala sa reklama na novú mužskú voňavku. Túto som ešte nevidel. Len pre vašu informáciu, som absolútne závislý od reklám na mužské voňavky. Vydržal by som ich sledovať celé hodiny.

Reklama je čiernobiela. Tma. Tmavý Aston Martin zaparkuje v hypermodernej sklenenej garáži s výhľadom na nočné svetlá mesta. Vystupuje z neho až komicky dobre vyzerajúci muž v bielej košeli – rozopnutá na tri gombíky – a čiernom (určite šitom na mieru) obleku. Vstupuje do vily, chvíľu sa v nej prechádza, aby nám ukázal, že v takom obrovskom dome býva úplne sám. V domácom bare, ktorý má, samozrejme, priamo v spálni, si naleje do krištáľového poháru whisky, odpije si, pozrie do kamery a povie: „Som nočný jazdec.“ Prestrih na flakón na čiernom pozadí. Koniec… Pointa? Absolútne žiadna. Vadí mi to? Ani náhodou! Práve naopak.

3 )

Takže sedíme v novootvorenej ázijskej reštaurácii blízko Central Parku. Je to už takmer týždeň, čo Crissy rezervovala stôl a toto bol jediný voľný termín. Je pondelok, 18.00. Pochybujem, že niekto pri stole je skutočne hladný. Reštaurácia je plná. Sedíme na vankúšoch, a vždy keď sa musím zohnúť k jedlu, žalúdok sa mi zovrie v bolestivom kŕči. Ďalšia reštaurácia, ktorej úspech mi ostáva záhadou. Naľavo odo mňa sedí Crissy a oproti Vincent s Mirandou. Rozprávajú o nejakom novom filme, ktorý som nevidel. Do debaty sa nezapájam, a tak mám kopu času – zatiaľ čo predstieram záujem – tých dvoch sledovať. Miranda ma ničím neoslovila. Nie som schopný definovať jej základné charakterové črty. Vincent je o čosi zaujímavejší prípad. No nemyslím to ako kompliment. Nie, toho chlapa nemám rád. To si môžeme rovno povedať.

„Sam, si na príjme?“ prerušila Crissy moje duševné pochody.

„Prosím?“ spýtal som sa s trochu prihlúplym výrazom na tvári. Všetci traja boli teraz ticho a s očakávaním civeli na mňa.

„… Či si už niekedy jedol rybu fugu?“

„Fugu…“ mrmlal som si pre seba, „… myslím… myslím, že nie…“ povedal som už trochu hlasnejšie a zreteľnejšie.

„Dnes nie si vo forme, zlatko,“ zhodnotila Crissy a debata sa znovu rozprúdila. Ak som správne pochopil, už rozoberali japonskú kuchyňu.

„Keď som naposledy jedol fugu, bola trochu horká,“ prispel Vincent. „Fakt som sa bál, či nie je jedovatá, ale zošrotoval som ju celú. To svinstvo stálo tristopäťdesiat dolárov. Zjedol by som to aj otrávené,“ dodal. Dievčatá sa decentne zasmiali. Bože, daj mi silu! Spôsob, akým ten človek komunikuje! To predstierané neoblomné sebavedomie, ten sklenený neurčitý pohľad! Vždy keď hovoril pri stole niekto iný, videl som, ako sa mu chveje celé telo a myká mu kútikom. Ako čaká na prvú možnú príležitosť, aby skočil rozprávajúcemu do reči a predniesol svoj názor alebo pripomienku, o ktoré nikto nestojí. Teda aspoň ja nie. V tom tranze mu trvalo takmer celý večer, kým si všimol, že ho pozorujem. Nemal som pocit, že by mu to prekážalo.

„Ako dlho si už psychiatrom?“ spýtala sa ma zrazu Miranda – myslím, že s úprimným záujmom. Až teraz som si všimol, že hrubá vrstva rúžu na perách sa jej trochu rozmazala. Mala belasé oči, a keď sa človek do nich koncentrovane zahľadel, všimol si, že jej zreničky jemne kmitajú.

„Už to bude tak desať rokov,“ odvetil som.

„Preboha, chcela by som počuť, ako si sa k tomu dostal,“ usmiala sa.

„Miranda, myslím, že to by si fakt nechcela,“ vrátil som jej úsmev. Miranda sa zachichotala a pokračovala v inej téme. Crissy ma prepichla ľadovým pohľadom. Teraz uprene sledoval Vincent mňa. Pre zmenu bol chvíľu ticho. Bolo jasné, že debate s ním sa nevyhnem, pretože dievčatá riešili niečo, čo ho už zjavne nezaujímalo.

„Práve rozbieham vlastnú marketingovú agentúru…“ spustil.

„Hej, minule si mi to spomínal.“

„Sme iba na začiatku. Zháňam klientov. Vytlačí to tak dvestotisíc dolárov ročne… Zatiaľ nič moc, ale bude to bomba…“

„Mhm.“

Urobil som si v hlave poznámku, že musím Crissy ešte raz jednoznačne vysvetliť, že tento typ večere s jej známymi je pre mňa absolútne neakceptovateľný.

„Máš rád autá?“

„Mám,“ odsekol som otrávene.

„Rozmýšľam, že by som si kúpil nové Bentley Continental GT. Je športové, no zároveň elegantné. Čo ty na to?“

„Urob to!“

„Na čom jazdíš ty?“

Teraz bol vo svojom živle. Dolná pera sa mu chvela, s očakávaním na mňa civel. Nastal čas vyložiť vtáky na stôl. Rozhodol som sa, že dnes sa nezapojím do tohto obľúbeného spoločenského rituálu.

„Chodím peši,“ usmial som sa. To ho zmiatlo.

Zamračil sa. „To fakt?“

„… a metrom.“

„Aha! No Crissy spomínala, že si veľký autičkár…“

„Som veľký autičkár, Vincent. V zmysle, že sa rád na autá pozerám a rád ich sledujem v pohybe. Niekedy presedím celé hodiny na verande svojho domčeka a pozerám, aké autá jazdia po ceste. Alebo sa chodievam pozerať na aukcie veteránov. To je divadlo! Čistá krása! Minule vydražili Ferrari 290MM z roku 1956 za dvadsaťosem miliónov dolárov. Prisahám! Bol som tam. Už ako malý chlapec som sa hral s modelmi áut. Takže áno, som autičkár, ale auto som ešte nikdy nešoféroval. Nemám ani vodičák. Nie som si istý, či viem vôbec jazdiť na bicykli…“

To som už asi trochu prehnal. Vincent ostal taký zaskočený, že jediné, čo zo seba po značnej chvíli dostal, bolo: „Kúpili sme s Mirandou dom v Greenwich Village. Na Perry street.“

„Gratulujem! A kedy je kolaudácia?“

„To je ešte nadlho,“ Zhlboka sa nadýchol. Zdalo sa, že sa už spamätal. „Dom je v žalostnom stave. Musíme to kompletne zrekonštruovať. Ale už mám jasnú predstavu, ako to urobíme. Chcem to ladiť do industriálneho štýlu. Veľa čierneho kovu, tehla, neomietnutý betón, ale žiadne lacnoty. Len tie najlepšie materiály. Kuchyňa, čo mám vyhliadnutú, stojí vyše stotisíc dolárov a…“

„To ma podrž!“ prerušil som ho, čím som ho vyviedol z rytmu.

„… a… a jedálenský stôl mi vyrábajú na mieru v Rakúsku.“

Na to som nereagoval.

„To je v Európe,“ dodal. Mlčky som prikývol.

„Bude stáť… no neviem… dobrých desať alebo dvadsaťtisíc dolárov…“

„Takže najprv ti vyrobia jedálenský stôl a potom si k nemu dorobíš zvyšok domu.“

„Tak nejako,“ zasmial sa trochu nervózne a obzrel sa na Mirandu, ktorá si ho vôbec nevšímala.

„Ja bývam v Queens,“ prebral som iniciatívu.

„Ale…“

„Mám tam taký malý, útulný domček. S verandou.“

„Crissy hovorila, že bývaš v penthouse na rohu Madison a Šesťdesiatej deviatej ulice. Priamo v dome, kde bývaš, je vraj najväčšia predajňa Cartier v meste.“

„Bývam na Utopia Parkway v Queens. Dom má krásny žltý náter, červená markíza prekrýva verandu a v priečelí mám zapichnutú najväčšiu americkú zástavu v celej štvrti a…“

Crissy zaregistrovala náš rozhovor, pevne mi pod stolom stisla stehno a skočila nám do reči: „Nevšímaj si ho, Vinc. Je na práškoch,“ usmiala sa. Vincent to pochopil ako vtip a Crissy ho opäť šikovne zapojila do rozhovoru s Mirandou. Zvyšok večera som sa už nedostal k slovu, za čo som bol veľmi vďačný. Jedlo napokon celkom ušlo.

V taxíku sa Crissy tvárila dosť naštvane. Chvíľu to hrala na urazenú, ale potom prevládla potreba komunikovať.

„Si absolútne nemožný. Musíš ma fakt zakaždým strápniť pred mojimi priateľmi? Čo si asi o tebe Vinc pomyslí? Veď vie, že nebývaš v Queens a že si hriešne zazobaný. Načo sú tieto fóriky dobré?“

„Drahá, v prvom rade mi málo záleží na tom, čo si o mne Vinc myslí, a…“

„… ale mne na tom záleží! Sú to moji priatelia. Nechcem, aby si mysleli, že chodím s úplným debilom.“

„… a po druhé. Ako profesionál ťa ubezpečujem, že Vincentov názor je niečo, čo ani teba vôbec nemusí trápiť. Je to vôl.“

„Pre teba je každý vôl! Ty sa na každého pozeráš ako na pacienta. Na každom vidíš iba negatíva, každého odsudzuješ. Ku všetkým sa správaš, akoby to ani neboli ľudia! Si strašný pokrytec… Pán dokonalý!“

Nič som na to nepovedal, len som si s taxikárom sprisahanecky vymenil krátky pohľad. Vyzeral na fajn chlapa. No pomyslel som si, že tentoraz mohla mať Crissy výnimočne pravdu.

4 )

Začal sa nový pracovný deň. Prvá na programe bola Laura Bakerová. Chodievala ku mne už niekoľko mesiacov. Stále som si nebol istý, či nemám jej rodine radšej oznámiť, že je zrelá do cvokárne. Mala miernu formu schizofrénie, čo pri žene znamená, že človek by mal byť radšej v strehu. Pochádzala z majetnej rodiny. V Manhattane si prenajímala zariadený apartmán na dobrej adrese a študovala nejakú hlúposť typu francúzska literatúra 19. storočia. Tak či tak, bola to šialená, rozmaznaná malá mrcha, ktorá sa zjavne väčšinu dňa nudila.

Termín mala na deviatu ráno a, pravdaže, neodpustila si obligátnu pätnásťminútovku meškania. Vždy ma na nej fascinovalo, že keď v slabej chvíľke poslušne sedela a držala jazyk za zubami, bola to jedna pôvabná, možno až krásna žena. Mala dlhé hladké ryšavé vlasy – jej základný kapitál – a oči zelené ako želatínové maškrty v cukrárni na rohu. Tenké pery a úzka tvár dotvárali obraz jemnej ženskej krásy. A mladé, pružné telo ten dojem určite nekazilo. A ešte niečo… ako diplomovaný psychiater som si bol vcelku istý, že je do mňa – v jej prípade doslova – bláznivo zamilovaná.

„Ako sa máme?“ začal som nonšalantne.

„Vynikajúco, pán doktor,“ koketovala. Spojenie „pán doktor“ používala iba výnimočne. Zvyčajne ma volala Sam. Rozhodla sa tak už na prvom sedení a ja som tú hru hral s ňou.

„Čo škola?“ pokračoval som.

„Nudím sa,“ odvrkla, zaklonila hlavu a prehodila hrivu na druhú stranu. „Bože, nudím sa! Potrebujem v svojom živote nejakú akciu… nejakú drámu…“

„Laura, myslím, že ste tu práve preto, aby sme tú drámu vo vašom živote trochu zredukovali.“

Vycerila na mňa perfektný chrup a uprene sa mi zahľadela do očí. Potom povedala: „Ako sa môže taký fešák, ako ste vy, zahadzovať s tou ženskou?“

Pod „tou ženskou“ mala na mysli Crissy. Videla ju iba raz, keď sme sa náhodou stretli na trhu pri Union Square. Crissy vtedy poznamenala, že to dievča má skutočne šialené oči.

„Skúsme sa vrátiť do profesionálnej roviny,“ navrhol som.

„Zaslúžite si niečo lepšie.“

„O tom silne pochybujem…“

A tak sme začali sedenie. Nebolo to s ňou jednoduché. Spočiatku bola ešte schopná čo-to mi prezradiť zo svojich detských tráum, ale v poslednom čase som z nej musel úmorne ťahať každú informáciu, a aj tak sme napokon skončili pri tom, že mi opisovala nejaké situácie z bežného života. Sťažovala sa na rodinu, známych, kamarátky a na ľudí, ktorí jej liezli na nervy, čo boli takmer všetci, takže sme mali o konverzačné palivo vždy postarané. Často som sa pristihol, že si dačo čarbem do notesa a nemám potuchy, o čom melie. Na druhej strane, ak sú Laurini rodičia ochotní platiť mi dvesto dolárov za hodinu za to, aby som jej robil kávičkovú kamarátku, tak s tým v zásade nemám problém.

„… a Bosco šiel predo mnou po chodbe.“

„Bosco?“ To meno ma vytrhlo z tranzu.

„Bosco! Môj kocúr. Už som vám o ňom hovorila tak stokrát.“

„Samozrejme. Prepáčte.“ Preložil som si nohu cez nohu a dlaňou si podoprel bradu. Viem, že v tejto póze pôsobím veľmi inteligentným a vnímavým dojmom.

„Pokračujte.“

„Takže Bosco, môj KOCÚR, šiel predo mnou po chodbe, a keď tá stará striga otvorila dvere,“ domyslel som si, že hovorí o svojej milovanej susede, „vbehol jej do bytu a nevedeli sme ho nájsť. Strčil sa za chladničku. Chudáčik! Musel sa strašne báť.“

Koniec ukážky