Andrej Štiavnický

V podzemí Čachtického hradu

Copyright © 2001 by Andrej Štiavnický

Cover design © 2001 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2001, 2018 by Ikar

ISBN 978-80-551-2617-3

Vydavateľská poznámka

Pri písaní historických mien sme vychádzali z Pravidiel slovenského pravopisu (SAV 2000), z konzultácií na Jazykovednom ústave Ľudovíta Štúra SAV, ale najmä z historických podkladov, publikovaných v Slovenskom biografickom slovníku (Matica slovenská 1986–1994)

V PALÁCI

POD MOCNÝM PREŠPORSKÝM HRADOM, HRDO SA vypínajúcim nad prastarým kráľovským mestom, dravý Dunaj unáša obrovské ľadové kryhy, triešti ich a pohadzuje ako ľahké škrupinky na všetky strany. Hukot a dunenie sa rozliehajú široko-ďaleko, ohlušujúca ozvena sa nesie do spletitých ulíc mesta.

Na Slnečnej ulici, neďaleko veľkolepého gotického Chrámu svätého Martina, kde sa s okázalou pompou odbavujú nezvyčajné korunovačné slávnosti, v paláci grófa Fábryho akoby svet ani nejestvoval. Po rozľahlých mramorových chodbách sa vznáša posvätné ticho. Služobníctvo tiež akoby sa pod zem prepadlo. Hoci je už desať hodín, urodzený gróf Peter Fábry ešte stále spí. Dvaja lokaji v drahých šatách nazerajú do slnkom zaliatej chodby, ktorú uzatvárajú masívne dvere zdobené jemnou drevorezbou. Za nimi je honosná spálňa urodzeného grófa, ktorý sa vrátil do paláca až nad ránom.

V rozľahlej pracovni so vzácnymi portrétmi na stenách sedí tučný pisár Pavol Čársky. Do pracovne zavítal pred chvíľou. Vyzliekol si medvedí kožuch a pomalým lenivým krokom prešiel okolo veľkého dubového stola uprostred miestnosti. Letmo pozrel na veľké kyvadlové hodiny a pohodlne sa usadil na masívnu stoličku. Zo zásuvky vybral niekoľko hárkov pergamenu a položil ich na stôl. Zo strieborného kalamára vytiahol ostro zastrúhané pero, namočil ho do čierneho atramentu a úhľadným písmom napísal do záhlavia: „13. január, pondelok. V roku Pána 1611.“

V tej chvíli sa dvojkrídlové dvere nenápadne otvorili a dnu vkĺzol ako tieň veselý gróf Peter Fábry. Len čo zazrel prekvapeného pisára, pristúpil k nemu a priateľsky ho buchol po pleci.

„Dobrý deň, amicenko! Už sa ma nemôžeš dočkať. Alebo sa nebodaj mýlim?“

„Dobrý a pekný deň vám prajem, urodzený pane. Prišiel som iba pred chvíľou.“

„To je náhoda!“ smial sa gróf. „Azda si predpokladal, že dnes nezačneme o siedmej ráno?“

„Ako každý pondelok, urodzený pane. Modrý pondelok sme naposledy mali na Vianoce.“

„Je to absolútna pravda, ako aj to, že ty i ja sme veľkí hriešnici, árona tvojho prešibaného!“

Gróf sa smial, ale skúseným pohľadom hneď spozoroval tmavé kruhy pod malými tučnými viečkami Pavla Čárskeho. Posadil sa na vysokú čalúnenú stoličku oproti pisárovi a dôverne sa k nemu naklonil.

„Dnes nie si vo svojej koži. Vyzeráš ako starý unavený vlk. Túto noc si zrejme vôbec nespal, mám pravdu?“

„Ako vždy, vznešený pane. Ale najhoršie na tom je, že neustále myslím na včerajšiu noc v hostinci Pod baštou.“

„Počuj, nech ťa tvoj tučný patrón chráni, ak si sa znovu zaplietol do bitky s nejakým odkundesom! Sto ráz som ťa upozornil, že nebudem donekonečna platiť tvoje trovy…“

„A počúvať sprosté reči o svojom vypasenom pisárovi!“ dokončil Čársky ironicky grófovu hrozbu a rozosmial sa na celé ústa. Veľké brucho sa mu natriasalo ako ťažký sud a udieralo o kraj stola. Gróf si prísnym pohľadom premeriaval nenapraviteľného a náruživého kartára, ktorý veľmi rád vysedával vo veselej spoločnosti prešporských hostincov, ale pri pohľade na trasúcu sa horu mäsa a tuku sa tiež rozosmial. Znovu sa naklonil k tučnému dôverníkovi a plesol ho viackrát po širokých pleciach. Zodvihol pravicu, zaťal päsť, nečakane tresol do stola a povedal:

„Si vybíjaný chlapík, árona tvojho! Ale koniec žartov. Hovor, čo si v tej honosnej krčme vyňuchal!“

„Nuž, koniec žartov, urodzený pane! Keď som včera večer zavítal do hostinca, všimol som si, že okrem starých kumpánov a priateľov sedeli za jedným z bohato prestretých stolov aj dobre oblečení cudzí páni. Robil som sa hlúpym a zamieril k ich stolu. Nesmelo som sa spýtal, či si môžem prisadnúť, a oni ma bez všetkého pozvali medzi seba. Pili dobré tokajské víno a mali veľa peňazí. Nedal som sa veru dvakrát núkať.“

„Počuj,“ prerušil ho nervózne gróf Fábry, „vieš veľmi dobre, že do tvojho súkromného života ma nič nie je. Nie si na spovedi, ale v kancelárii a rozprávaš sa s priateľom. Kto boli tí ľudia a čo hľadali v hostinci Pod baštou? Omáčku vynechaj, prihrej si ju na obed a zjedz!“

Pisár prekvapene pozrel na svojho pána, lebo si nebol celkom istý, či žartuje, alebo ho dobrá nálada opustila.

„Nenecháte ma dopovedať, urodzený pane. Kde som to skončil? Už viem. Zakrátko, keď sme vypili niekoľko čiaš vína a jazyky sa uvoľnili, dozvedel som sa všetko. Boli to ľudia samotného Žigmunda Bátoriho a do Prešporka dorazili iba pred hodinou.“

„Neuveriteľné!“ vykríkol gróf. Vyskočil zo stoličky ako strela a rýchlym krokom zamieril k pisárovi. Položil obe dlane na jeho mocné plecia a prihovoril sa mu zaliečavým hlasom:

„Poznáš ma a vieš, že som ti nikdy nezostal nič dlžný. Dozvedel si sa, prečo sa tí lotri unúvali až k nám do Prešporka?“

„Prirodzene, môj pane. Ak by inak bolo, ešte tejto noci by som skočil do ľadového Dunaja! Je však pravda, že by ste stratili najlepšieho priateľa a pisára v celom Uhorsku. Akože sa volám Pavol Čársky, môžem vám tu na mieste odprisahať…“

„Neprisahaj,“ prerušil ho gróf, „lebo sa do najhorúcejších pekiel prepadneš! Hovor, árona tvojho, hovor už konečne, čo si zistil, a nenaťahuj ma ako na škripci!“

„Podľa ich slov prišli celkom oficiálne na priateľskú návštevu k jeho veľkomožnosti Esterházimu. V skutočnosti, ako sa mi z nich podarilo vytiahnuť, Žigmund Bátori sa má stretnúť s palatínom Jurajom Turzom.“

„Sapristi! To nemôže byť pravda!“

„Aj keby ste mi nos dali odrezať, je tak, ako hovorím, milostivý gróf. Keď som sa toto dozvedel, jeden z nich mi priložil mocnú päsť k ústam a dôrazne naznačil, aby som držal jazyk za zubami. Ten, čo mi tak pekne poradil, bol chlap ako hora, a ešte prívetivejšie dodal, že ak by som predsa čosi vytáral, ľahko ma nájdu a potom vraj potkany v Prešporku budú mať kráľovskú hostinu…“

„Odroň sedmohradský! Azda ťa nevyľakal, milý môj. Alebo by si s ním mal predsa len problémy?“

„Ťažko povedať, bol urastený ako starý býk. Dozvedel som sa však aj čosi iné,“ povedal Pavol Čársky a pravou rukou naznačil, že je najvyšší čas na honorár.

Gróf pochopil. Podišiel k železom okutej pokladnici, otvoril ju a vytiahol neveľký kožený mešec plný zlatých florénov. Poťažkal mešec v ruke, pristúpil k pisárovi a položil ho pred neho. Pisár sa spokojne zahniezdil na stoličke, pohladil rukou peniaze a pokračoval:

„Žigmund Bátori neodíde z Prešporka, kým s palatínom nevybaví isté dôverné rodinné záležitosti.“

„S tým si už nelám hlavu. Vedel som však, a dnes som sa znovu presvedčil, že sa na teba môžem spoľahnúť vždy a za každých okolností,“ zdôraznil gróf Fábry slávnostným tónom. Chvíľu nechal pisára kochať sa v sladkom opojení vlastnej výnimočnosti, ale znenazdania rozkázal prísnym hlasom: „Vezmi pero a ihneď píš! Niet veľa času.“

Pavol Čársky nepohol ani brvou. Veľmi dobre poznal náladového grófa. Natiahol ruku k peru, namočil ho do atramentu a až potom sa obrátil ku grófovi. Ten si pohladil bradu, stiahol obočie a so zdvihnutým ukazovákom začal diktovať:

Drahý môj priateľ!

Buď pozdravený a Bohom požehnaný vo svojom zodpovednom úrade. Viem, že si nemôžem nárokovať ani na kúsok z Tvojho vzácneho času. Napriek tomu sa však odvažujem poprosiť Ťa, ak Ti to čas dovolí a nebude Ťa moja prosba priveľmi unúvať, navštív ma láskavo ešte dnes v mojom paláci. Srdečne a vrelo Ťa budem očakávať. Potrebujem sa s Tebou poradiť v našej spoločnej záležitosti.

Úprimne Ťa pozdravuje Tvoj priateľ Peter Fábry.

Ledva obratný pisár stačil dopísať a posypať jemným drevným pieskom čerstvý atrament, už mu gróf vytrhol list z ruky, pozorne ho prečítal a podpísal sa. Pisár zobral pergamen a šikovne nahrial nad plameňom sviece pečatný vosk, potom pečatidlo zručne zatlačil do červeného vosku. Sfúkol drobný piesok, prebehol letmo text a zakrútil pergamen do tenkého zvitku. Gróf ho pozorne sledoval a jeho orliemu zraku neušiel ani najmenší pohyb tučných pisárových rúk. Potľapkal ho na znak spokojnosti po pleci a prikázal mu: „O hodinu sa vrátiš do paláca. Dúfam, že viac ti nemusím nič vysvetľovať.“

Pisár hodil na seba ťažký kožuch a mešec aj s pergamenom zmizol bez stopy. Sebavedome pozrel na svojho pána a dodal: „I keby štyri divé svine na ražeň samotné skočili, aj vtedy vás Pavol Čársky neopustí! Zbohom, pane!“

Len čo pisár vyrazil z hlavnej brány Fábryho paláca, sediac na chrbte čierneho svalnatého koňa, jasná obloha sa zatiahla ťažkými olovenými mračnami. Ich oceľovosivý odtieň nápadne kontrastoval s bielym, do očí bijúcim snehom. Svojím poslaním zaujatý Pavol Čársky si ani nevšimol, že z jednej bočnej uličky sa za ním nenápadne pustil neznámy jazdec v čiernom vlnenom plášti, ktorý zlovestne povieval v mrazivom vetre. Sledoval robustného pisára, ktorý sa dostal na roh Kláštornej ulice a zmizol za priečelím Esterháziho paláca. Keď neznámy jazdec dorazil na Kláštornú ulicu, márne jastril nenávistným pohľadom. Pisár zmizol bez stopy. Pustil sa úzkou uličkou vľavo, no nevidel nikoho. Sliedil po hlbokom snehu, ale stopy nenašiel. Otočil koňa a vrátil sa späť. Keď pri bráne Esterháziho paláca zbadal vychádzajúcich vojakov, vyzbrojených od hlavy po päty, cúvol a bezmocne zastal v klenutej bráne meštianskeho domu.

Medzitým Pavol Čársky docválal cez Kapitulskú ulicu až k arcibiskupskému palácu. Letmo pohladil zvedavým pohľadom mohutné gotické múry korunovačného chrámu a zabočil do úzkej brány. Na neveľkom nádvorí šikovne zoskočil z koňa a doviedol ho k jednému zo strážcov. Pozdravil a priateľsky sa spýtal:

„Je jeho excelencia doma, bratku?“

„Zatiaľ je ešte tu, ale chystá sa do Viedne ku kráľovskému veličenstvu.“

Sluha vzal pisárovho pokojného koňa a odviedol ho. Pisár prešiel cez upravené nádvorie lemované starými košatými borovicami. Ich silné konáre sa majestátne prehýbali pod ťarchou snehu a celkom zakrývali priečelie Forgáčovho arcibiskupského sídla. Pri vstupných krídlových dverách stáli dvaja lokaji v teplých červených nohaviciach a zlatom vyšívaných kožuchoch. Len čo zazreli zavalitú postavu Fábryho pisára, s pozdravom mu otvorili dvere. Obúchal si čižmy na veľkej rohoži a oprášil ich prútenou metlou, ktorú mu podal jeden z lokajov. Zrazu ňou buchol lokaja po chrbte a vrátil mu ju do ruky so slovami: „Tu máš, bratku, strč si ju za klobúk!“

Hlasno sa rozosmial a prekvapený lokaj vypleštil na neho oči. Sotva zavrel za veselým pisárom ťažké dvere, obrátil sa k zarazenému spoločníkovi, ukazujúc prstom na čelo, a zlostne si uľavil:

„Hovädo pisárske, sadlo mu tuším rozum obrástlo!“

„Pokoj, Gejza,“ ozval sa druhý lokaj zmierlivo, „je to taký istý blázon ako jeho pán!“

Pavol Čársky sa náhlivým krokom pustil po dlhej klenutej chodbe pokrytej drahými perzskými kobercami. Na stenách viseli staré vzácne portréty Forgáčovcov, ktoré vkusne dopĺňali lovecké trofeje. Vzadu nad zlatom lemovanými verajami visel strieborný kríž. Pristúpil k čalúneným dverám a zaklopal na striebrom zdobenú zámku. Dvere sa ticho otvorili a starý sluha si ho chvíľu nedôverčivo premeriaval. Keď v prichádzajúcom spoznal šťastného pisára grófa Fábryho, nasilu sa usmial, pozdravil ho a rukou mu naznačil, aby vošiel dnu. Kým starý sluha oznámil jeho príchod arcibiskupovi, pisár si zhlboka vydýchol a rozhľadel sa po prepychovo zariadenej sále. Začul známy hlas arcibiskupa, ktorý sa dôstojným krokom blížil k nečakanému hosťovi. Len čo ho pisár zbadal, úctivo sa vrhol na kolená a pozdravil:

„Buď pochválený náš Pán Ježiš Kristus!“

„Odteraz až naveky,“ odvetil arcibiskup Forgáč hlbokým, sýtym hlasom. Pisár pobozkal zlatý biskupský prsteň na jeho pravej ruke. Arcibiskup dôverne chytil kľačiaceho pod rameno a s námahou ho zodvihol. Zmätený pisár vystrúhal pokornú tvár a stretol sa s láskavým pohľadom arcibiskupa.

„Čo ťa k nám privádza, milý synu, v takomto nezvyčajnom čase? Azda sa niečo prihodilo nášmu milému priateľovi Petrovi?“

„Odpustite, vaša excelencia, že vás vyrušujem, ale prinášam písmo od urodzeného grófa Petra Fábryho.“

„Zaujímavé, skutočne pozoruhodné, milý synu. Prečo tak súrne? Čože sa stalo?“ vyzvedal sa arcibiskup a vzal do rúk pergamen, ktorý mu pisár podával.

„Ak mám byť úprimný, vaša excelencia, atrament sotva stačil vyschnúť a písmo už malo byť na rozkaz môjho urodzeného pána doručené do vašich ctihodných rúk. Ráčte sa láskavo presvedčiť.“

Pisár nebol prvý raz v rezidencii arcibiskupa Forgáča, ale vždy ho tento nedostupný, no láskavý a blahosklonný hodnostár priviedol do rozpakov. Arcibiskup rozvinul zvitok pergamenu a pozorne ho začal čítať. Pisár sa na neho zahľadel. Bol urastený, vysoký a na svoje okolie pôsobil fascinujúco. Prísne držanie tela a štíhla postava v čiernej klerike, asketická tvár s hlbokými dobráckymi očami prezrádzali silnú osobnosť.

„Má môj priateľ ešte aj iné želania?“ spýtal sa a otcovsky položil pravú ruku na plece Pavla Čárskeho.

„Pokiaľ viem, jeho urodzenosť gróf Peter Fábry vás necháva srdečne pozdravovať a prikázal mi, aby som vyčkal na odpoveď vašej excelencie.“

„Aj keď mám iný program a čas je veľmi vzácny dar, odkáž nášmu priateľovi, že prídem o chvíľu. A odovzdaj mu moje osobitné požehnanie.“

V tej chvíli si pisár pohotovo kľakol na mäkký červený koberec a pokorne sa sklonil. Arcibiskup sa ľavou rukou dotkol jeho havraních vlasov a zvučným hlasom, naznačujúc pravicou veľký kríž, vyslovil: „Nech vás oboch požehnáva Všemohúci Boh, Otec, i Syn, i Duch Svätý.“

Pri jeho slovách sa pisár úctivo prežehnal a zodvihol hlavu k arcibiskupovej ruke. Pokorne pobozkal vzácny prsteň. Potom s námahou vstal zo zeme, pozdravil a ihneď zamieril k dverám.

Gróf Peter Fábry stál pri úzkom výklenku svojej pracovne a neprítomným zrakom pozeral cez okno na ulicu. Premýšľal nad tým, čo sa pred chvíľou dozvedel od svojho čudáckeho pisára. Vedel dobre, že Žigmund Bátori neprišiel do Prešporka aj so svojím početným sprievodom kvôli namyslenému Esterházimu. Mocenské a stavovské vzťahy medzi nimi boli formálne, veľmi chladné na nečakané priateľské návštevy. Prečo by meral toľký kus cesty v treskúcej zime cez nedohľadné chotáre a lesy, plné zbojníkov a sprisahancov? Gróf bol presvedčený, že na prekvapujúce konanie Žigmunda Bátoriho je len jedna jediná odpoveď: Prišiel do Prešporka hľadať pomoc pre uväznenú krvilačnú Alžbetu Bátoriovú a orodovať za ňu!

Priskoro sa dozvedel o jej uväznení v podzemnom žalári! Alebo ho informoval sám krajinský palatín? Pri spomienke na Juraja Turzu, ktorého mnohí ospevujú ako energického a rozhodného bojovníka, vodcu a správcu krajinských záležitostí, črty grófovej tváre stvrdli. Turzo bol v šľachtických kruhoch dobre známy aj neskrývaným rodinkárstvom. Jeho silné zväzky s Bátoriovcami a priazeň, ktorou ich očividne zahŕňal, vzbudzovali vážne podozrenie z prepojenia medzi palatínom a sadistickou Alžbetou Bátoriovou. Okrem toho ani Forgáčovci, ani on neschvaľovali surovosti, ktorých sa dopúšťali Turzovci a Bátoriovci. Pre tieto a ešte iné dôvody vystupoval Peter Fábry so svojimi spojencami vo Viedni tvrdo a nekompromisne proti krutej Alžbete. Na svojej strane mali nielen kráľa a niekoľkých vysokých kráľovských sudcov, ale najmä pošliapané záujmy spravodlivosti, práva a s nimi spojenú nedotknuteľnosť ľudského života. Turzovi sotva záleží na skutočnej spravodlivosti, veď inak by čachtickú ukrutnicu postavil pred kráľovský tabulárny súd! Namiesto súdneho procesu a jeho prípravy sa v Prešporku nečakane objaví bezcitný Žigmund Bátori a hľadá spojencov pre vyslobodenie krvilačnej čachtickej vlčice!

Z úvah ho vyrušilo pekné mladé dievča, ktoré zazrel vonku. Bolo oblečené v bielom vyšívanom kožuchu a so smiechom sa obzeralo za niekým, koho gróf nevidel. Dlhé, do zlata sfarbené vlasy splývali spod kožušinovej čiapky až na chrbát, neposlušne viali v mrazivom vetre a pekne lemovali nežnú dievčenskú tvár. Vpíjal sa vášnivo do jej rozkošného zjavu a už-už otváral okno, aby si s dievčaťom zažartoval a prehodil pár zaliečavých slov. V tej chvíli spozoroval mladého muža. Utekal za dievčaťom a čosi vykrikoval, ale gróf nerozumel, lebo dvojité krídlové okno nestačil otvoriť.

Neznámy muž hodil snehovú guľu do dievčaťa, ktoré medzitým zastalo a bezstarostne sa smialo. Nestačilo sa ani uhnúť. Tvrdá guľa zasiahla nežnú pôvabnú tvár. Dievča zvýsklo a od bolesti sa prehlo v páse, zakrývajúc si oboma rukami tvár. Bezmocne kleslo na kolená a sklonilo sa v návale bolesti až k zmrznutej zemi. Gróf prekvapene pozeral na výraznú červenú škvrnu pod dievčinou, ktorá ostro kontrastovala s jagavým snehom. Zúfalo spustila zakrvavené dlane zo zranenej tváre, ale krv neprestávala tiecť. Neznámy muž pribehol k dievčine a surovo ju začal mlátiť po tvári. Potom ju zdrapil za nádherné zlatisté vlasy a zaboril silné prsty do doráňaných ružových líc. Zhrozená dievčina sa z posledných síl zahryzla do násilníkovej ruky. Agresívny muž zreval od bolesti a prestal ju biť. Otriasal si zranenú ruku a kŕčovito ju zvieral dlaňou druhej ruky. Na snehu sa rozpíjali drobné krvavé škvrny, ktoré zostali hrozivou výčitkou násilia a nenávisti. Dievča vystihlo vhodnú chvíľu, nečakane vyskočilo na rovné nohy a chcelo zutekať.

Gróf Fábry pochopil, že tu už nejde o ľúbostné hry a v návale pohoršenia rýchlo otvoril najprv vnútornú a potom i vonkajšiu obločnicu. Vyklonil sa šikovne z okna, aby zahriakol násilníka a ochránil zakrvavenú dievčinu na úteku, no nestihol. Neznámy ju zdrapil, oblapil mocnými ramenami a začal náruživo bozkávať. Dievča sa snažilo vyslobodiť a odvrátilo krásnu, krvou poznačenú tvár. Strašne zvresklo a skrehnutým prstom ukazovalo na okno paláca, v ktorom stál rozčúlený gróf. Muž sa prekvapene pozrel tým smerom. Grófa zarazil jeho hrozivý, nenávistný výzor tváre, ktorý ešte zdôrazňovala veľká a hlboká jazva pod pravým okom. Kým sa gróf spamätal, násilník siahol jednou rukou pod kabát a bleskurýchle vytiahol pištoľ. Zamieril priamo na jeho hlavu a bez mihnutia oka stlačil cvičeným ťahom spúšť. Duchaprítomný gróf sa ihneď hodil na zem. Zarachotil dunivý výstrel a z hlavne širokej pištole vyšľahol ohnivý plameň. Dievča opäť zúfalo vykríklo a jeho výkrik zanikol s ohlušujúcou ozvenou zákerného výstrelu. Neznámy útočník sa cynicky rozrehotal, schoval pištoľ, schmatol bezmocné dievča a rukou mu zapchal skrvavené ústa.

Gróf Fábry sa pohotovo zdvihol zo zeme a ohmatával si udreté miesto na hlave. Pri páde narazil o masívnu vyrezávanú stoličku a len Bohu mohol ďakovať, že vyviazol bez zranenia. Pristúpil k širokému výklenku a opatrne vyzrel von. Ulica bola prázdna a tichá, akoby sa nič nestalo. Iba krvavé stopy v snehu boli jasným dôkazom, že sa mu nesníva. Prebehol na druhú stranu pracovne a prudko otvoril okná, za ktorými v poslednej chvíli zazrel cválajúceho koňa. V sedle spoznal chlapa s jazvou pod pravým okom, ktorý mu skoro rozstrieľal hlavu. Jednou rukou zvieral nešťastné dievča a v druhej pevne držal uzdu. Sneh sa víril za neznámymi, ktorí sa o chvíľu stratili z dohľadu. Privrel obločnice a vrátil sa k otvorenému oknu. Až teraz si všimol výraznú, hlbokú stopu, ktorú na bielej omietke zanechala smrtonosná guľka.

„Stalo sa vám niečo, urodzený pane? Mám poslať po doktora?“ vyrušil ho známy hlas. Prekvapený gróf sa obrátil k dverám a zbadal starého sluhu. Ten iba nechápavo pozeral na poškodenú stenu. Gróf pomaly podišiel k nemu a ironicky odpovedal:

„Ak potrebuješ doktora, dám ti peniaze a choď. Mňa nechaj na svätom pokoji!“

„Ráčte odpustiť, vaša urodzenosť, ale ani pri najväčšej oddanosti a poslušnosti voči vám nemôžem urobiť tak, ako si želáte…“

„Zbláznil si sa na staré kolená, árona tvojho nakazeného?!“ zreval gróf na sluhu.

„Prichádza jeho excelencia arcibiskup Fraňo Forgáč a chcel by s vami bezodkladne hovoriť, milostivý pane. Ráčte mi odpustiť, ale…“

„No, sapristi! To si nevedel povedať hneď?! Kvôli jednému zúrivému hovädu na ulici by som celkom zabudol…“

„Nerozumel som celkom dobre, milostivý pane, čo ste ráčili povedať, ale obávam sa, že jeho excelencia je už v paláci.“

„Neráč už toľko tárať a rozkáž v kuchyni, aby ihneď priniesli hore do lotosového salónu víno a nejaké ľahké jedlo. Uveď vznešeného arcibiskupa a na nič sa ma už nepýtaj!“

Starý sluha, celý skľúčený, prekrížil ruky na prsiach, úctivo sa uklonil a odišiel. Skôr však, ako zavrel za sebou dvere, gróf ho zastavil:

„Počkaj ešte, Arpádko! Kde je náš prekliaty pisár? Prečo sa nevrátil do kancelárie?!“

„Ráčte mi znovu odpustiť, vaša vznešenosť, ale neviem o tom, že by sa Pavol Čársky vrátil. Obávam sa, že uviazol…“

„Pod baštou alebo v niektorej inej krčme. Viem, Arpádko, čo máš na jazyku, ale ponáhľaj sa!“ prerušil ho už prívetivejšie gróf Fábry a mávnutím ruky poslal preč. Bočnými dverami vyšiel z kancelárie, ktorá sa mu takmer stala osudnou, a vystúpil na prvé poschodie rozľahlého paláca. Zamieril k lotosovému salónu, ktorý bol určený pre významné návštevy. Práve keď otváral vyrezávané dvere so zlatým ornamentom, začul na protiľahlom schodisku mohutný arcibiskupov hlas. Vošiel a potichu privrel dvere.

Keď Pavol Čársky vyšiel z brány arcibiskupského paláca na Kapitulskú ulicu, pohladil svojho vraníka po čiernej hrive a lenivo sa usadil do sedla. Pozrel na vysokú vežu korunovačného chrámu, čo sa hrdo vzpínala nad rozvodneným Dunajom, a jej masívny kríž siahal až po úroveň hradného brala. Práve vtedy údery vežových hodín odbili jedenásť.

Uvažoval, či sa vrátiť hneď, alebo si zlepšiť pochmúrnu náladu pri dobrom víne. A čo mu v tom bráni? Arcibiskup Forgáč určite príde do Fábryho paláca a jeho, panského pisára, bude v kancelárii parom brať, kým sa páni nerozlúčia. Bez váhania sa rozhodol pre druhú možnosť. Obrátil sa opačným smerom a popri vysokom kamennom múre arcibiskupského paláca zamieril k hostincu Pod baštou. Veselo si popiskoval známu pesničku. Vôbec mu neprekážalo, že nebo sa zatiahlo ťažkými chmárami a v úzkych uličkách sa plazilo ponuré prítmie.

Práve vo chvíli, keď došiel na koniec jednej z nich a pohodlne sa narovnal v sedle, zacítil na temene ťažký úder. Ostrá bolesť mu zovrela celé telo a Pavol Čársky zúfalo vykríkol. Zaiskrilo sa mu v očiach a celý svet sa začal krútiť. Stihol ešte zazrieť muža v čiernom plášti, ktorý sa na koni vynoril spoza kamenného výklenku a chystal sa na ďalší úder… Pisár s vypätím posledných síl prekonal prenikavú bolesť, načiahol mocnú ruku a zachytil útočníkovu pravicu, v ktorej zvieral hrubú hrčovitú palicu.

„Sviňa!“ zreval na neznámeho chlapa a vrtko mu vytrhol palicu z ruky. V okamihu treskol útočníka päsťou do tváre s takou silou, že sa zrútil na zem ako podťatý. V návale prekvapenia, rozčúlenia i strachu, ktorý ním lomcoval, chcel pohnať koňa a čím skôr zmiznúť z toho prekliateho miesta… Vzápätí sa ho zmocnila strašná predtucha. Obratne zoskočil z koňa, sklonil sa nad nehybné telo a zúrivo strhol hrubý šál, zakrývajúci zradnú tvár. Hneď spoznal svojho spoločníka zo včerajšieho večera v hostinci Pod baštou. Dobre si zapamätal túto drsnú tvár, veď ten gauner ho štedro častoval tokajským vínom. Prudkým pohybom ruky roztrhol čiernu košeľu pod teplým plášťom neznámeho a chcel vybrať akýsi list ukrytý na jeho hrudi. Zrazu ho ktosi zdrapil za krk a začal škrtiť tak prudko, že nevládal ani dýchať.

„Ty kanec vypasený, skapeš tu na mieste! Draho zaplatíš za svoju sprostú papuľu!“ začul Pavol Čársky nenávistné vyhrážanie za chrbtom. V zúfalstve vrazil lakte dozadu a železné zovretie sa náhle uvoľnilo. Svižne sa obrátil a zazrel urasteného chlapa, ktorý sa zvíjal od bolesti na zasneženej zemi. Chcel vyskočiť a vrhnúť sa na neho, aby mu ponaprával hnáty. Nestihol. Ktosi tretí ho tak udrel po hlave, že v okamihu stratil vedomie… Dvaja neznámi chlapi v čiernych plášťoch a vysokých klobúkoch vysadili svojho nehybného druha na chrbát osamelého koňa, vyskočili na nepokojných hnedákov a o chvíľu zmizli bez stopy.

NA ČACHTICKOM HRADE

ĽADOVÝ SEVERÁK ZAVÝJA V NÁDVORIACH ČACHTICKÉHO hradu a vráža do mohutných múrov hradného paláca. Ostrý chrbát severozápadnej veže, rozrážajúci besné nárazy víchrice, sa hrozivo vypína nad horami, ktoré v mrazivom ráne navliekli na seba sivý zimný šat.

V hornej sieni veže stojí pri okne kastelán Michal Horváth. Pozerá do údolia, ktoré sa ako zázračný koberec rozprestiera pod nohami mocného hradu. Dolu hučí rozvodnený potok, ktorý len zriedka zamŕza, odolávajúc tuhým mrazom bujnou silou, zozbieranou v okolitých horách. Za potokom sa pri úpätí zasnežených lesov krčí poddanská dedinka Višňové. Zavalená snehom čupí v obave, že čochvíľa ju privalia pyšné múry strašného hradu.

Spokojný kastelánov zrak sa občas zachmúri. Z jeho hlbokých očí lemovaných hustým obočím, v ktorých sa zračia neistota a znepokojené srdce, vyšľahnú odrazu blesky potláčaného hnevu.

Ako ťažké mračná preletujú mu mysľou udalosti posledných dní. Bože! Aké to boli dni a akú úľavu priniesli tomu biednemu ľudu, čo sa v poddanských dedinách triasol hrôzou už len pred tôňou Čachtického hradu… Je to len pár dní, čo v mrazivé predpoludnie zavítal na hrad palatín Juraj Turzo spolu so zaťmi Alžbety Bátoriovej a s niekoľkými vojakmi. Pristihli ju práve pri mučení dievčat… Zhrozený palatín ju hneď dal odvliecť do podzemného žalára a zaprisahal sa pred všetkými, že od tej chvíle viac neuzrie svetlo Božie a nebude kaziť vzduch zeme, ktorý nie je hodna ani dýchať.

Týždeň vypočúvali svedkov z Čachtíc a okolia, spisovali výpovede do zápisníc a múdri sudcovia kráľovskej súdnej komory celé dni nezažmúrili oči, kým 7. januára 1611 nepostavili pred verejný súd troch z mnohých pomocníkov Alžbety Bátoriovej. Potom nasledovala strašná poprava, pri ktorej všetkým prítomným tuhla krv v žilách.

Sotva vzbĺkla vatra na popravisku v Bytči, palatín vyslal do Čachtíc rýchleho posla, aby na hradbách Čachtického hradu postavili tri šibenice, nech zúbožený ľud spozná, že spravodlivosť nakoniec zvíťazila.

Skutočne zvíťazila? Či palatín nemal dať pred súd Alžbetu Bátoriovú, ako to žiadal sám kráľ a jeho prívrženci? Aká to spravodlivosť zo strany najvyššieho hodnostára po kráľovi? Pomocníkov čachtickej panej dal po surovom a neľudskom mučení a po vynesení rozsudku tabulárnym súdom ukrutne popraviť. Ale pre dobré meno rodu Bátoriovcov a chýrnu povesť uhorskej šľachty sa palatín zaprisahal, že nedovolí Bátoriovú postaviť pred súd, ako sa o to usilujú kráľovi spojenci.

Klamal azda palatínov tajomník, keď kastelána dôverne informoval, že v zápisoch z vypočúvania svedkov i najbližších dôverníkov Bátoriovej sa zámerne neuvádzali strašné skutočnosti o krvavých kúpeľoch a mnohých ohavnostiach, o ktorých sa v Čachticiach a na okolí so strachom hovorilo už celé roky?

Sám palatín dal príkaz, aby tieto výpovede v zápisniciach vynechávali, lebo sa obával škandálov a pobúrenia, ak by sa zverejnili.

A koľko tých, ktorí si poškvrnili ruky krvou nevinných dievčat zostalo nedotknutých a bez trestu?! Čo všetko by vedeli vypovedať a dosvedčiť, keby tabulárni sudcovia na základe pravdy a stavovskej prísahy obhajovali spravodlivosť, ktorú od nich ľud celej krajiny očakával!

Zamyslel sa. Čo sa asi stane? Azda nečakane zavíta posol z Prešporka a prinesie neľudskej Bátoriovej milosť? Či vplyvné príbuzenstvo nechá váženú a bohatú čachtickú paniu len tak zahynúť v strašnom podzemí? Veď samotný Turzo, naklonený priazňou a úctou k Bátoriovcom, zaiste podnikne kroky na jej oslobodenie, najmä ak výkupné za ňu bude vyššie, ako palatín očakáva.

Kastelánove skeptické úvahy prerušilo vŕzganie ťažkých dubových dverí. Obrátil sa a zazrel od hlavy po päty vyzbrojeného žoldniera. Premeriaval ho prísnym pohľadom.

„Čo sa deje?“ spýtal sa.

„Nič zvláštne, pane. Len som vás chcel uistiť, že hrad je v bezpečí. Ba predsa len čosi! Veľkomožná pani ma pred chvíľou požiadala o rozhovor s vami…“

„Už som ti stokrát povedal, že tá nešťastnica sa dávno nehonosí šľachtickým titulom a pre mňa je tu len na príťaž! Kedy si sa s ňou rozprával?“

Žoldnier chvíľu rozmýšľal, obávajúc sa, aby nepodráždil starnúceho kastelána, ku ktorému mali všetci úctu a rešpekt.

„Dnes ráno, pane, vo zvyčajnom čase,“ odpovedal opatrne.

„Ešte stále zúri?“

„Zakaždým, keď jej oznámime, že sa s ňou nemáte prečo zhovárať, a odkazujete jej, aby sa kajala.“

„Poručeno Pánu Bohu! Po čase pochopí, že navždy skončil zlatý vek jej krvavého vladárenia…“

Kastelán chcel prepustiť znepokojeného žoldniera, ale dvere sa zrazu s treskotom otvorili a dnu vbehol ďalší zo strážcov, ktorých tu ešte v starom roku zanechal palatín Juraj Turzo.

„Čo letíš ako blázon?! Azda sa Turci valia už i do Čachtíc?“ zahriakol ho kastelán.

„Skoro som otrčil kopytá, pane! Veľkomožná ma takmer zabila!“

Kastelán inštinktívne siahol na ťažký meč, ktorý v koženej pošve lemoval jeho pevné boky. Keď sa prsty dotkli chladného kovu, trochu sa upokojil.

„Čo za zbabelcov to tu palatín nechal, keď sa obávajú aj bezmocnej grófky?“

„Je mi veľmi ľúto, pane, ale nechcem stratiť vlastnú kožu v podzemí prekliateho hradu, kde nebude pokoja do konca sveta!“

„Čo sa stalo? Azda sám Lucifer odniesol jej veľkomožnosť?“

„Bodaj by bolo tak, ako hovoríte, pane! Zatiaľ však sedí za mrežami a vyčíňa ako zmyslov zbavená! Človek nikdy nevie, čo má za lubom!“

„Netáraj už toľko a hovor k veci!“

„Ráčte odpustiť, ale… Nuž, ako každé ráno, aj dnes som na príkaz jeho palatínskej jasnosti priniesol pokrm pre milostivú. Len čo som poza mreže položil krčah s vodou, milostivá odrazu priskočila, so šialeným výrazom na tvári schytila krčah, šmarila ho do mňa a doteraz neviem, akým zázrakom mi hlavu neroztrieskala.“

„A čo bolo potom?“ spýtal sa kastelán rozčúlene.

„Revala, akoby ju z kože drali, a všetkých preklínala. Ani sám turecký paša nevie kliať tak bezbožne ako ona.“

„Zostala sama bez stráže, ty lotor?!“

„A potme, milostivý pane! Schmatol som fakľu, aj tú na stene, a vybehol z podzemia na svetlo Božie. S diablom nie sú žiadne žarty!“ vyhŕklo z neho a s obavou pozrel na kastelána.

„Máš pravdu, nech je po tvojom. Ručíš však za ňu svojou hlavou a beda ti, ak ju večer nenájdem v jej brlohu!“

Prísnym pohľadom premeral bezočivého vojaka, vedľa ktorého zmätene prestupoval jeho spoločník, a prudkým pohybom ruky naznačil, aby odišli. Nebolo im viac treba. Pozdravili pána hradu a pohli sa k dverám. Prvý z nich už opúšťal miestnosť, keď sa ten, čo skoro došiel o hlavu, zvrtol na tvrdom podpätku vysokej čižmy a spýtal sa kastelána:

„Veľkomožná pani zostane dnes bez obeda?“

„Vari si aj rozum potratil pri tej nešťastnici?! Večer zídem do žalára a urobím s ňou poriadok. Dovtedy ju nechajte samotnú!“

Prekvapený žoldnier prikývol a bez slova odišiel. Kastelán zamyslene hľadel na železom okuté dvere a po chvíli prešiel k masívnemu stolu, ktorý mu pred rokmi daroval nebohý Nádašdy, manžel Alžbety Bátoriovej. V strede stál vysoký vyrezávaný kríž, vzácna umelecká pamiatka z Katalánie. Bol to jeden zo strašných španielskych drevorezov, na ktorom bolo Kristovo telo ukrutne znetvorené a roztiahnuté ako na škripci.

Kastelán pozrel na kríž a sťažka si vzdychol. Až teraz si uvedomil, že posledné správy ho celkom rozrušili. V myšlienkach sa opäť vracal k čachtickej panej, ktorá ešte donedávna despoticky ovládala bezmocné ľudské stvorenia.

A dnes? Zlomená na duchu, v nemohúcej zúrivosti a zúfalstve dožíva v podzemnom žalári, v ktorom práve jej rukou zahynulo toľko nevinných obetí. Pred očami sa mu vynoril obraz, keď po odchode palatína zúrila ako šialená a preklínala jeho i vojakov, ktorí ju strážili. Palatín prísne nariadil, aby tri razy denne dostávala teplé a výdatné jedlo. Prvé dni vôbec nejedla, iba zúrila a všetko odmietala.

Zlé predtuchy sa vkrádali do jeho nespokojnej duše. Nepreháňa intrigánsky gróf Peter Fábry, keď so svojimi vplyvnými priateľmi vytrvalo presviedča kráľa o podlom a nečestnom konaní palatína Juraja Turzu? Avšak nielen gróf Fábry, ale aj arcibiskup Forgáč a iní kráľovskí hodnostári sú presvedčení, že palatín len preto nepostavil Alžbetu Bátoriovú pred súd, aby ju neskôr, keď sa naskytne vhodná príležitosť, mohol tajne prepustiť. Veď kto by sa odvážil upodozrievať krajinského palatína, že v podzemnom hradnom žalári neväzní Alžbetu Bátoriovú?

Koniec ukážky