Ukážka z elektronickej knihy

Cover, illustrations, text and „I Ho, Ho, Hope It’s Santa“ lyrics copyright © Tom Fletcher, 2016.

Illustrations by Shane Devries

First Published as „The Christmasaurus“ by Puffin Books, a Penguin Random House group company.

Artwork © Tom Fletcher

Published by arrangement with Random House Children’s Publishers UK, a division of The Random House Group Limited

The author has asserted his moral rights.

Translation © Alexandra Škorupová 2018

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., 2018

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Pre Buzza a Buddyho

Veselé Vianoce, moji malí škriatkovia!

Úvod

VYHYNUTIE DINOSAUROV

Tento príbeh sa tak ako všetky dobré príbehy začal kedysi dávno. A nie len kedysi dávno, ale kedysi veľmi, veľmi, veľmi dávno – pradávno. Až pred niekoľkými miliardami rokov. Dávno pred narodením tvojej babky a dedka. Ešte pred tým, ako existovali ľudské bytosti. Pred autami, lietadlami, a dokonca aj pred internetom tu bolo niečo oveľa lepšie...

DINOSAUrY!

Dinosaury sú tie najúžasnejšie tvory, ktoré kedy chodili po našej planéte. Premávalo sa ich tu ohromne veľa a mali všakovaké tvary a veľkosti. Tie malé neboli oveľa väčšie ako pes či mačka, no niektorým vyrastali z chrbtov pichľavé ostne. Obrovitánske seismosaury boli vyššie ako päť dvojposchodových autobusov, mali dlhočizné krky hrubšie ako kmene stromov a kožu tvrdú ako pneumatiky od traktora. Viem, že to znie neuveriteľne, ale je to pravda. Veď toto je predsa kniha a knihy neklamú. Nikdy!

Rád by som ti porozprával o dvoch vskutku výnimočných dinosauroch. Voláme ich Mamosaurus a Tatkodokus (jasné, nie sú to ich pravé mená – to by bolo smiešne).

Mamosaurus a Tatkodokus chodili celý deň povonku v páľave prehistorického slnka. Práve sa vracali domov do svojho malého útulného hniezda. To, čo tam našli, bolo hrozitánsky hrôzostrašné. Len obrovskú hromadu kameňov, kostí a prachu. Ich dom vyplienili zdochlinožrúti. Títo malí prefíkaní grcožrúti im totálne vyplienili dom.

Neporiadok bol to posledné, čo Mamosaura a Tatkodoka trápilo. V hniezde totiž nevedeli nájsť to najvzácnejšie: dvanásť dinosaurích vajíčok.

Vieš si predstaviť, ako to Mamosaura s Tatkodokom zničilo! Dlho stáli na troskách svojho domu, nariekali a revali na plné dinosaurie hrdlá, až kým slnko nezašlo a oblohu nad džungľou nezaplavilo svetlo mesiaca a hviezd.

V tú noc pomedzi obrovitánske stromy pofukoval jemný vánok a striebro striebristého mesačného svitu našlo svoju cestu k pozostatkom hniezda. Odrazu si Tatkodokus niečo všimol. Spod hŕby kostí a prachu sa odrážal svit mesiaca od niečoho hladkého a lesklého. Opatrne, no bleskovo odhrnul kamene a mesačnom svetle ho našiel – žiarivé, krásne, neporušené.

VAJÍČKO. Posledné...

Ako sa vajíčku podarilo uniknúť hladu zúrivých zdochlinožrútov, bolo pre rodičov záhadou. Možno sa do ich nenásytných brušísk už nezmestilo, alebo sa im stratilo z dohľadu, zatiaľ čo rozbíjali ostatné. Nech už sa to stalo akokoľvek, Mamosaurovi s Tatkodokom zvýšilo jedno vajíčko, čo ich naplnilo šťastím hrejivým ako slnečný lúč. Maličký dinosaurus bezpečne zrolovaný v škrupine vajíčka sa pre nich stal tým najdôležitejším na svete. Už nikdy nedopustia, aby sa mu niečo stalo!

No niečo sa stať malo. Niečo, čo malo navždy zmeniť celý svet.

Niečo veľké.

Niečo astronomicky,

intergalakticky,

vesmírne - nesmierne

obrovské!

Perleťový mesačný svit, ktorý osvetľoval zničené hniezdo dinosaurov, z ničoho nič zožltol. Žltá sa
zmenila na oranžovú a oranžová na rozpálenú ohnivočervenú. Mamosaurus s Tatkodokom vykukli zo svojho obydlia a neveriacky zízali na mesiac, ktorý vyzeral, akoby zahorel žiarivým červeným plameňom!

Obloha sa premenila na divoký ohňostroj, plný svištiacich horúcich skál a padajúcich hviezd. No nie takých padajúcich hviezd, aké poznáš, čo mierumilovne presvištia po oblohe ako čiarky svetla. O mierumilovnosti tu nemohlo byť ani reči. Valili sa nadol ako horiace červené blesky a po náraze na zem explodovali do tisícok ohnivých gulí.

Celý prales ovládol chaos a panika. Obrovské dinosaury vysoké ako päť dvojposchodových autobusov vytrhávali zo zeme horiace stromy a popritom udupávali tie menšie. Nočná obloha bola jasnejšia ako počas najžiarivejšieho dňa a mesiac pálivejší ako poludňajšie slnko. Mamosaurus s Tatkodokom mysleli iba na jedno.

Na záchranu svojho vajíčka!

Musia ho dostať do bezpečia!

A tak utekali. Uháňali tak rýchlo, ako len dinosaurie nohy dokážu, a zúfalo tisli na hruď posledné drahocenné vajíčko. Pripojili sa k obrovskému davu vystrašených dinosaurov, ktoré sa pred tou skazou snažili uniknúť. No akokoľvek rýchlo bežali, všetko bolo márne. Koniec koncov – dá sa uniknúť pred samotným nebom?