Copyright © 2018 by Peter Špirko

Design © 2018 by Juraj Šramko

Photos © 2018 by Peter Špirko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Na vydanie knihy prispel z verejných zdrojov

Fond na podporu umenia.

1

V hlbokom snehu zostupovala z lesa v trojstupoch zoradená veľká skupina nemeckých vojakov rozdelená na dve čaty. Vpredu kráčala husím pochodom hliadka skladajúca sa zo šiestich ľudí. Zanechávala za sebou stopu, akoby kráčal len jeden človek. Kus za nimi išli v ich stopách ostatní vojaci. Biele maskovacie plášte splývali s terénom a len dve postavy sa medzi nimi černeli na snehu. Muži kráčali tesne za sebou osvecovaní svetlom mesiaca, ktorý im z mrazivej oblohy posiatej trblietajúcimi hviezdami svietil na cestu. Roztrúsené strechy chát na zasnežených stráňach už zmizli z dohľadu. Cesta sa zarezávala hlboko do terénu, pričom bola na niektorých miestach prekrytá vysokými hustými závejmi. V trojstupoch sa postupovať už nedalo, preto vojaci utvorili jeden rad, dlhý niekoľko desiatok metrov. Kráčali mlčky, zmrznutý sneh im vržďal pod nohami a občas niekto zakašľal, ťažko dýchajúc pri namáhavej chôdzi. Zastali. K tmavej postave pristúpil nemecký vojak a vytiahol z vrecka zmotaný drôt. Slučku utiahol na zajatcovo zápästie a prikázal mu preložiť si ruky za chrbát. Drôt ešte niekoľkokrát omotal zajatému chlapcovi okolo rúk, previazal a trhnutím skontroloval, či je slučka dostatočne spoľahlivá. Nemec pozrel na veliteľa, a keď súhlasne pokýval hlavou, chlapi sa znovu pohli. Tým zajatcom som bol ja a takto zviazanému sa mi išlo ešte horšie. Hlboko predklonený som sa snažil držať krok s ostatnými, ale vo veľkých závejoch som sa potácal aj padal raz na jednu, raz na druhú stranu. Pri každom páde sa bolesť v ľavom boku, do ktorého ma zasiahla guľka pri prepade, zvyšovala. Boleli ma aj ruky, lebo pri pádoch sa mi do zápästí vrezával tenký drôt. V snehu sa mi s rukami za chrbtom zle vstávalo. Nemec, čo ma viedol na drôte, ním surovo trhal, keď som sa pokúšal vstať, a nešetril na mne kopancami.

,Zastrelia ma, ak nebudem vládať,‘ uvažoval som. ,Zastrelia ma, zastrelia, zastrelia,‘ opakoval som si, ale napodiv som nemal zo smrti strach.

Práve naopak, myšlienka na smrť mi prinášala úľavu, telo bez duše by bolo navždy zbavené bolesti a trápenia. Znovu som padol, ale tentoraz som sa do snehu zaboril dolu hlavou a začal som sa dusiť. Cítil som ostrú bolesť na rukách, pretože esesák ma ťahal dozadu, aby ma donútil postaviť sa. Nešlo mi to. Napokon ma Nemci zdvihli, potom ku mne pristúpil tlmočník a rukou v hrubej rukavici mi nadvihol bradu.

„Nemůžeš nebo nechceš jít? Proč stále padáš?“ opýtal sa.

„Už nevládzem. Ruky mám zviazané, a keď padnem, nejde mi vstať. To ma radšej zastreľte, ale ja takto nemôžem ísť ďalej,“ odpovedal som mu, ťažko dýchajúc.

Tlmočník preložil moje slová veliteľovi. Nemec chvíľu váhal, ale nato dal pokyn strážcovi, aby mi uvoľnil ruky. Vojak ma teda rozviazal a drôt nechal visieť len na mojej pravej ruke.

„Nedělej blbosti a snaž se držet krok s ostatními nebo bude zle. Říkám ti to proto, že vím, čeho jsou tito lidé schopni,“ povedal tlmočník a obrátil sa k veliteľovi. Mávol rukou, ukazujúc vpred. Pohli sme sa. Zamyslel som sa nad tlmočníkovými slovami.

,To je akýsi čudný Nemec, vraví, akoby k nim ani nepatril.‘

Stisol som si rukou rozdrané zápästie, zaťal som zuby a kráčal som ďalej tesne za postavou pred sebou. S rozviazanými rukami sa mi šlo oveľa lepšie. Zámerne som odkláňal myšlienky od prítomnosti, aby som zabudol na bolesť. Radšej som si všímal okolie. Pomaly sme zostupovali z lesa do dediny. Chalúp okolo cesty pribúdalo, brechot psov z dvorov ohradených rozpadávajúcimi sa drevenými plotmi bol čoraz hlasnejší a zúrivejší. Okolie aj celú dedinu Veľké Borové som dobre poznal.

,Tu kúsok nižšie bude obchod,‘ hovoril som si v duchu. ,Stojí nad svahom zamrznutého potoka a dvere má celkom pri ceste. Na dverách obchodu je nápis Rozličný tovar a v tom istom dvore je aj krčma. To je vari jediný murovaný dom v tejto dedine. Tuhľa oproti býva starosta. Raz som uňho bol aj s veliteľom rozviedky. Robil som spojku medzi rozviedkou a štábom. Ach, ktovie, kde je ten ruský námorník, s ktorým sme sa tak skamarátili… Iste na slobode a možno už blízko frontu, kam sme mali namierené po poslednej akcii, pri ktorej sme sa nedobrovoľne rozišli. Hádam sa dozvie, aký osud ma postihol. Škoda, že nie som s ním a s ostatnými druhmi, ktorí sa istotne stretnú s Červenou armádou. Ja sa už konca vojny s chlapcami nedožijem. Škoda…‘ uvažoval som, keď sme vchádzali do dediny.

V mysli sa mi vynorila moja rodná obec Turčianska Štiavnička. Prežil som v nej naozaj šťastné detstvo. Bol som k rodisku pevne pripútaný, spomínal som na krásne zákutia, ale predovšetkým na rodičov, sestru, brata. Zjavne ich už viac neuvidím… Ani Sklabinský zámok, voňavý borovicový háj, čo sa okolo kedysi hrdého šľachtického sídla rozprestieral, toto všetko sa odo mňa vzďaľovalo, hoci práve myšlienky na domov mi pomáhali a dávali silu ďalej sa brodiť snehom v ústrety neistému osudu.

Kráčal som snehom, pohrúžený do seba, ale napriek čiernym myšlienkam sa vo mne prebúdzala nádej. ,Chlapče, ešte žiješ, a ktovie, čo všetko sa ešte môže stať,‘ posmeľoval som sa a odhodlane som vystrel plecia.

Zastali sme. Z oboch strán nás obklopovali drevenice s oblôčikmi otočenými do cesty, ktoré boli na domoch husto vedľa seba. Z ľavej strany každej drevenice boli uprostred základov vystavaných zo skál umiestnené vysoko nad cestou pivničné dvere, teraz dopoly zaviate snehom, a aj ony boli otočené do cesty. Táto skupina domov sa podobala ako vajce vajcu. Nemci sa chvíľu radili s veliteľom a potom sa rozbehli po dvoroch. Onedlho bolo počuť búchanie na dvere. Svetlá vojenských lampášov sa odrážali v oknách dreveníc.

„Aufstehen, aufstehen! Schnell, schnell!“ kričali vojaci. Ľudia v domcoch sa začali prebúdzať. V oknách zablikali plamienky sviečok či olejových lámp, bolo počuť plač vyľakaných detí, vytrhnutých z nočného spánku. Dvere sa otvárali a ukazovali sa v nich vystrašené postavy domácich. Zahrmelo niekoľko výstrelov z nemeckých zbraní a v mihu bola zobudená celá dedina! Svetlá sa rozsvecovali sprava i zľava, psi zúrivo brechali za záhradami domov, kam ušli, tušiac nebezpečenstvo z nevítaných nočných návštevníkov. Nemeckí vojaci priviedli k veliteľovi zdatného civila v nezakasanej košeli, strapatého, bez čapice, len v krátkom kožúšku bez rukávov, s kapcami nastoknutými na nohách. Spoznal som v ňom starostu. Celý sa triasol od zimy alebo od strachu, čo pri nočnom vyčíňaní nemeckých vojakov bolo prirodzené. K veliteľovi pristúpil tlmočník. Po krátkom rozhovore starosta vykročil sprevádzaný veliteľom a tlmočníkom k svojmu domu. Dvaja vojaci, držiac ma za ruky, voviedli dnu i mňa. Starostov dom som poznal. Izba bola osvetlená lampou a bolo v nej príjemne teplo. Starostova žena, napochytro oblečená, s rozpustenými vlasmi ukrytými pod šatkou, prikladala do pece. Keď sme vošli, obrátila vystrašené oči ku dverám. Veliteľovi a tlmočníkovi ponúkol starosta miesto za stolom. Vojaci, ktorí ma priviedli, ostali stáť vnútri hneď pri dverách. Jeden z nich prešiel k lavici pri peci a odtiaľ na mňa postojačky mieril. Žena si sadla na rozostlanú posteľ oproti stolu a vyplašene pozerala raz na mňa, raz na Nemca. Jej oči sa zrazu stretli s mojimi. Nenápadne som zodvihol voľnú ruku k tvári a dlaňou som si pošúchal ústa. Žena sklonila hlavu.

,Hádam porozumela,‘ pomyslel som si. Dlaňou na ústach som jej chcel naznačiť, aby nič nevravela, lebo ma určite spoznala.

Tlmočník zatiaľ prekladal starostovi veliteľove otázky. Pýtal sa na partizánov, kedy a kde boli v dedine. Varoval ho, že ak vo Veľkom Borovom nájdu partizánov alebo im budú miestni pomáhať, hrozí im vypálenie celej obce. Starostova žena sa medzitým spamätala a pri peci nalievala do kvetovaných šálok čaj. Z komory priniesla kus údenej slaniny. Starosta ju rýchlo nakrájal, vysypal z lopárika na tanier a pokrájal aj kus chleba a cibule. Zakrátko sa na stole objavili poháriky spolu s fľašou páleného. Veliteľ i tlmočník si na ponúkanie starostu vypili, trúnok zajedli slaninou, pohládzajúc si brucho na znak dobrej chuti. Potom ma predvolali k stolu. Veliteľ čosi hovoril, ukazujúc na mňa prstom, a tlmočník prekladal.

„Tento bandita v skupine s niekoľkými ďalšími zločincami lúpili vo vašej dedine a okrádali vašich občanov. Niektorí nás požiadali o pomoc. Šli sme napriek nečasu a dlhej ceste, aby sme vás zbavili týchto barbarov. Prišli sme neskoro, už stihli zastreliť troch ľudí v dome, kde sme chytili tohto banditu. Ostatných zločincov sme pri úteku zastrelili.“

Tlmočník prekladal rýchlo a dosť ticho, bez osobnej zainteresovanosti. Veliteľ vykladal asi hodinu a za ten čas vyprázdnil ešte niekoľko pohárikov pálenky. Potom sa odmlčal, akoby rozmýšľal, vstal, prišiel ku mne, chytil ma za plece a náhle sa opýtal s očami upretými do starostovej tváre: „Poznáte ho? Videli ste ho niekedy v dedine alebo niekde na okolí?“

Starosta, mladý, mocný chlap, sa ku mne otočil, zadíval sa mi do očí, potom prešiel pohľadom k svojej žene a pokrútil hlavou: „Nie, ja som tu tohto chlapca nikdy nevidel. Je to Slovák alebo Rus?“

Tlmočník preložil starostovu odpoveď.

„On však tvrdí,“ pokračoval veliteľ, „že sa tu zdržiava už dlhší čas aj so svojimi kumpánmi. Tak čo?“ klamal Nemec.

„Tvrdiť to môže, ale ja som ho tu ešte nevidel,“ povedal starosta rozhodne a obrátil sa k svojej žene. „Ty si ho niekedy videla? Povedz pánom vojakom,“ prehodil ľahostajne.

„Nie, ani ja som ho tu nevidela,“ odpovedala vystrašená žena celkom presvedčivo.

S napätím som sledoval ich rozhovor, tvár mi horela z tých nehoráznych lží, ktoré som si prostredníctvom tlmočníka vypočul. Chcel som sa brániť, ale vedel som, že by to bolo zbytočné. Veliteľ stiahol ruku zo starostovho pleca, otočil sa ku mne a tak rýchlo vysypal na mňa kopu otázok, že ich tlmočník nestačil prekladať, a preto ich veliteľ musel zopakovať.

„Kde sú nakradnuté veci? Odkiaľ si sem prešiel?

Kde máš veliteľa? Kde sú ostatní banditi?“

Chvíľu som vyčkal, tváril som sa, že po toľkých otázkach rozmýšľam nad odpoveďami, a potom som povedal: „Po prvé, nikoho som nezabil a nikoho som neokradol. Boli sme dvaja a odišli sme od partizánov, pretože sme chceli ísť domov. Zdržiavali sme sa v lese, ale hlad nás dnes večer donútil zísť do dediny pýtať si niečo zajesť. Do tej chaty, kde ste nás našli, sme prišli tesne pred vami. Nie my, to vy ste postrieľali ľudí v chate aj môjho kamaráta! Tí ľudia za nič nemohli, rovnako ako títo ľudia nemôžu za to, že ste teraz v ich dome. Mňa sem nepozvali, ale ani vás do tohto domu nikto nepozval. Veliteľa už dávno nemám, a aj tak som nikdy nevedel, ako sa vlastne volal,“ povedal som dosť sebavedome a odvážne som pozrel na veliteľa. Trochu ma zaskočilo, že tlmočník bol s prekladom mojej dlhej odpovede dosť rýchlo hotový.

„U koho jste v obci ještě byli?“ prekladal tlmočník ďalšiu otázku.

„U nikoho. Dva dni sme boli v hore za dedinou, lebo pre nečas sme nemohli ísť ďalej. Spali sme v nejakom opustenom bunkri. Ako som vravel, boli sme hladní, preto sme si šli pýtať jedlo. To je všetko o tejto dedine,“ pozrel som na tlmočníka, ktorý len čo preložil moje slová, znovu si sadol k stolu.

Veliteľ mávol rukou, niečo povedal a zas vypil doliaty pohárik. Tvár mal už poriadne rozhorúčenú z vypitého alkoholu. Za stolom si porozopínal blúzu maskovacieho odevu. Zakrátko ma vojaci odvádzali cez tmavý pitvor von k dverám, kde stál na stráži nemecký vojak s namiereným samopalom. Vyšli sme na cestu, Nemcov už nebolo vidieť, len dvaja, zrejme na stráži, mašírovali na ulici po utlačenom snehu. Vojaci, čo ma viedli, prehodili s nimi zopár slov a potom ma šikovali ďalej asi k tretiemu domu od starostovho, ktorý však stál na protiľahlej strane cesty. Vstúpili sme do dvora. Strážny, keď sme popri ňom prechádzali, nás osvietil lampášom.

„Ja. Ja. Jawohl!“ odpovedal tomu, čo ma viedol na drôte, a vošli sme do domu.

V malej kuchynke postávalo niekoľko nemeckých vojakov. Maskovacie plášte mali povyzliekané. Jeden vojak sedel za stolom a pochutnával si na nakrájanej slanine pomiešanej s údenou klobáskou. Starší muž, zrejme domáci, vešal biele nemecké plášte na žinku umiestnenú nad pecou. Keď sme vošli do miestnosti, otočil sa a premeral si ma nenávistným pohľadom. Potom na mňa ukázal prstom a povedal: „Partizán!“

„Ja, ja, partizán a bandita,“ zarehotal sa jeden z Nemcov.

Cez vysoký prah ma z kuchyne voviedli do izby, kde sa nachádzali ďalší Nemci. Niektorí sedeli na rozostlaných posteliach, iní na stoličkách za stolom, ktorý osvetľovala petrolejová lampa s ozdobným rámom z bižutérie a s veľkým bielym cylindrom. Koberce boli zrolované a uložené na dlážke vedľa steny. Popri stole ma previedli k druhej posteli pri okne. Strážnik mi kázal vyzliecť si kabát. Potom mi znovu zviazal ruky drôtom, ale už vpredu, koniec omotal o roh postele a dovolil mi ľahnúť si. Zvalil som sa na chrbát a ťažko vydychujúc, položil som si zviazané ruky na prsia. Vojak, ktorý ma priviedol, teraz v úlohe strážcu, sa posadil k stolu a vytiahol z chlebníka nejakú poživeň. Chlebník zavesil na operadlo stoličky a pomaly jedol, pričom na mňa občas fľochol, popíjajúc čaj, čo mu priniesla domáca. Z postele som videl len strážcu a kus steny, na ktorej viseli kukučkové hodiny. Ak dobre ukazovali, bolo presne pol druhej ráno. Po ľavej strane boli dve okná, medzi nimi visel obraz ukrižovaného Krista a pod ním bola pribitá nádobka na svätenú vodu. Zadíval som sa na hradu nad sebou, bol na nej vyrytý rok 1922, vtedy asi chalupu postavili. Hľadal som pohľadom niečo, čo by strhlo moje myšlienky, čím by som sa zabavil, kým zaspím, ak vôbec zaspím, lebo v tej polohe som pociťoval bolesti okolo pása. Po niekoľkých minútach sa opakovali, pričom boli čoraz silnejšie, až prešli v kŕče. Zastavoval sa mi dych a nutkalo ma vracať. Musel som si sadnúť, lebo ďalej som už nemohol ležať, ale ani tak som dlho nevydržal a znovu som si ľahol. Otočil som sa na bok, potom som sa prevrátil na druhý, ale bolesti neutíchali. Posadil som sa a pýtal som si vodu. Ešte zo školy som si pamätal, že voda sa po nemecky povie wasser. Zdalo sa, že mi rozumejú. Strážny sa obrátil k stolu, na ktorý som nedovidel, a poslal niekoho po vodu. Zakrátko mi ju v plechovom hrnčeku doniesol vojak. Spoznal som v ňom tlmočníka, už bol bez maskovacieho plášťa a bez čapice.

„Co, je ti špatně?“ oslovil ma, podávajúc mi vodu.

„Je mi zle. Nemôžem ani sedieť, ani ležať,“ požaloval som sa s bledou tvárou.

Tlmočník čosi povedal môjmu strážnemu. Vojak po jeho slovách okamžite odviazal drôt od postele, uvoľnil mi ruky, zmotal drôt a vložil ho do chlebníka.

„Jak ti bude ještě hůř, řekni strážnému, on mě zavolá,“ povedal tlmočník, a keď odchádzal, ešte raz sa obzrel.

Zdvihol som sa z postele, pridržiavajúc sa peľasti. Tvárou skrivenou bolesťou som pozoroval strážneho; rozoberal lampáš a vkladal doň novú baterku. Menil som čochvíľa polohu a nakoniec som predklonený kľačal, opierajúc sa rukami o dlážku. Pochytil ma kašeľ, v ústach som pocítil kovovú chuť. Odpľúval som chuchvalce krvi do obväzu, ktorý mi priniesol Nemec, čo ma strážil. Vysilený som ležal na boku, v hrudi ma stále tlačilo, ale bolesti v páse trochu ustúpili, už mi nešlo roztrhať črevá.

Prišiel tlmočník a utešoval ma: „Vydrž, hochu, jsi mladý a zvládneš hodně.“ Potom niečo povedal vojakovi, ktorý ma mal na starosti, a odišiel. Strážny podriemkaval na stoličke so samopalom na kolenách. Díval som sa naňho, keď som znovu ležal na chrbte, ako mu hlava kľucká až na prsia. Napadlo mi, že by nebolo ťažké zmocniť sa zbrane, ale to by som musel byť zdravý. Teraz som však cítil v celom tele slabosť, útok na strážneho by určite nedopadol dobre. Zišlo mi na um, či mi prehľadali vrecká. Pri zatýkaní som bol v bezvedomí, nepamätal som si, či mi ich pozerali. Rozmýšľal som, čo všetko som v nich mal.

,V plášti vo vrecku som mal niekoľko nábojov do samopalu. V blúze vo vrecku som ukrýval mapu, ale tá ostala v chate, kde ma chytili, ak ju Nemci nezobrali. V druhom vrecku… Čo som mal v druhom vrecku? Aha, tam som mal vreckový kalendárik, kam som si všeličo zapisoval, a aj svoje meno som si tam zaznačil. Och, ja hlupák, čo ak mi ho vzali?‘ Chytil som si rukou vrecko na prsiach – zápisník tam bol.

Zaškúlil som na strážneho. Hlavu mal spustenú na prsiach. Spal. V miestnosti bolo ticho, len z druhej strany izby bolo počuť chrapot, ale tam som nedovidel. Ľahol som si na chrbát a rukou som vyťahoval kalendárik. Podarilo sa, ale nevedel som, čo s ním. Spustil som ruku k zemi a šuchol ho dlážkou pod posteľ. Trochu som sa upokojil a zaspal som. Zobudil som sa až nadránom, keď už bolo v izbe šero a Nemci prechádzali dverami dnu i von z miestnosti. Posadil som sa a skúmal som svoj zdravotný stav. Silné bolesti ustúpili, ale pociťoval som slabosť v celom tele a veľmi ma bolela hlava. Nemci sa naraňajkovali. Aj mne dali kúsok chleba natretého marmeládou. Zjedol som ho a zapil skromné raňajky vodou z hrnčeka, ktorý mi v noci priniesol tlmočník. Postavil som sa a opretý o čelo postele som čakal, čo bude ďalej. Zakrátko ma odviedli z domu na cestu, kde sa Nemci zhromažďovali na nástup. Zaradili ma do stredu druhej trojice prvej čaty. Obzrel som sa, ale zajatého civila, čo za mnou kráčal včera večer, som nikde nevidel.

,Kto to bol?‘ blyslo mi hlavou. ,A čo sa s ním stalo?‘ Pohli sme sa, no pred nami o niečo skôr už išla šesťčlenná hliadka. Jej stopy sme videli odtlačené v snehu. Z obzoru zmizli posledné domy, cesta stúpala i klesala, až sa v dohľade objavila kopula kostola dediny Huty, kadiaľ sme onedlho prechádzali. Pri kostole sme zastali. Čakali sme na veliteľa a pravdepodobne na jeho zástupcu s tlmočníkom, ktorí išli na faru. O chvíľu sa vrátili vyprevádzaní farárom a pokračovali sme ďalej. Cesta dedinou stále stúpala a len miestami sme stretávali dedinčanov. Ustupovali pred nami ďaleko od cesty do hlbokého snehu a odtiaľ nesmelo pozorovali skupinu prechádzajúcich Nemcov. Ďalej sme pokračovali v jarku po vydratom ľade pokrytom snehom, na ktorom sa mi v čižmách veľmi šmýkalo a niekoľkokrát som padol. Necítil som bolesť, ale bol som unavený a chcelo sa mi spať. Pri chôdzi sa mi zatvárali oči a občas som sebou trhol či potočil sa, akoby som zaspával. Znovu som však dával do chôdze svoju vôľu, prekonávajúc tak spánok i únavu, a kráčal som tesne za chlapom predo mnou, ktorý sa mi maril v očiach.

Dostali sme sa až na úpätie kopca. Odtiaľ bolo vidieť uprostred radu striech dreveníc postavených vedľa seba vežu kostola ďalšej dediny. Poznal som tento kraj i tú obec, mala tam stanovisko naša rozviedka, ale nič iné mi z tej dediny neprišlo na um. Mlčky, v trojstupe, tak ako sme už niekoľko hodín išli, sme schádzali zase dolu a len občas niekto zavzdychal alebo sa skĺzol na zamrznutej ceste. Bol už obed, keď sme prechádzali mostíkom na kraji dediny. Zabočili sme vpravo a na malom priestore oproti bráne kostola sme ostali stáť. Rozkazom veliteľa sa vojaci postavili do trojstupu v pohove. Mňa premiestnili do prvého radu a znovu mi vpredu zviazali ruky. Občania nesmelo prechádzali popred nastúpených vojakov a zvedavo na mňa zízali. Ja som sa však díval na svet okolo seba ako v hmle a všetko mi bolo ľahostajné. Zvedavci pribúdali, až sa pred nastúpenými Nemcami utvoril veľký zhluk ľudí. Jedni súcitne pozerali na moju zúboženú, zhrbenú postavu uprostred vypasených vojakov, iní mi hrozili zaťatou päsťou a niektorí, väčšinou ženy, mali v očiach slzy. Bohužiaľ, našli sa i takí, čo sa priklonili na stranu okupantov a nenávideli tých, ktorí z hôr pomáhali ničiť nepriateľa a boli odkázaní na pomoc miestnych. Na teplo ich príbytkov v ťažkých zimných mesiacoch či na obživu, s ktorou sa bolo treba podeliť. Človek, ktorý mal málo, dal rád i z toho a pomáhal ako mohol, delil sa mnoho ráz i s posledným. Kto mal viac, bol skúpejší, kto mal veľa, ten nechcel dať nič a nenávidel toho, ktorý o pomoc požiadal, neuvedomujúc si, že ide aj o jeho vlasť a o jeho slobodu. Stáli tam i takí, dvíhali zaťaté päste a hrozili mi. Nebolo ich veľa, veď ten kraj bol chudobný, ale narobili veľa hluku, lebo tí statoční mlčali. Niektorí z kolaborantov mali zbrane, slúžili Nemcom a plazili sa pred nimi, len aby ich Nemci odmenili. Boli oblečení v civile, ale určite to boli gardisti. Asi štyridsaťročný muž v súkenných nohaviciach, v lakovaných erárnych čižmách, vo vyšívanom kožúšku, v bielej ľanovej košeli, na hlave s čiernou lodičkou s dlhým strapcom a s puškou na pleci prechádzal popred zoradených Nemcov. Tí si ho veľmi nevšímali, ľahostajne pozorovali jeho sebavedomé vykračovanie s vystrčeným bruchom. Chlap prišiel predo mňa. Jeho tvár mi bola povedomá, no kým som si ho zaradil, napľul mi do obličaja. S odporom som pozrel na toho chrapúňa a rukávom vojenského plášťa som si utrel tvár. Potom ma opľul ešte raz, hojne pozberajúc sliny z pľúc, a nadával mi pritom do partizánskych svíň. Znovu som sa za rehotu vojakov utrel a zagánil som na hrdinu s puškou na pleci.

„Sviňa si ty, a nie malá, len sa pozri, aký si smiešny!“ zvolal som, dívajúc sa mu uprene do očí.

Chlap bleskurýchlo strhol z pleca pušku, chytil ju za hlaveň a zahnal sa, že ma pažbou udrie po hlave. Stalo sa však, čo nikto nečakal. Z radu vedľa mňa vyskočil nemecký vojak, ktorý ma od začiatku strážil. Surová tvár s tvrdými očami sa ešte väčšmi zamračila, zachytil rukami dopadajúcu pažbu pušky, podržal ju, potom zbraň náhle vytrhol z rúk prekvapeného gardistu, otočil ho, kopol do zadku a kus posotil. Nemci aj dedinčania vybuchli do smiechu, chlapi sa rehotali a porazený a zosmiešnený hrdina si preberal od Nemca svoju pušku celý červený, s pohľadom upretým do zeme.

,Hanba celému národu, keď ťa musí nepriateľ brániť pred vlastným,‘ pomyslel som si. ,Obrovská hanba!‘

Na druhej strane som sa aspoň presvedčil, že aj medzi fašistami sa nájde biela vrana.

Zase sme sa pohli a pokračovali povedľa potoka. Prešli sme popri ceste, okolo cintorína, potom kus poľom a pred nami sa črtali strechy známych chalúp Habovky. Často som tadiaľto prechádzal ako spojka. V Habovke som mal iba niekoľko priateľov, ale i druhov, od ktorých som pravidelne dostával správy pre velenie. Nešli sme ďaleko. Hneď na začiatku dediny po pravej strane stáli nové murované budovy so šindľovými strechami. Ich architektúra bola akoby vrezaná do tohto kraja. Zelené okná a murovaný plot na betónových základoch bol v tomto kraji zriedkavosťou. Aj to, že za plotom čnel i teraz v zime pekne zastrihnutý živý plot. Zastavili sme pred železnou mrežovou bránou, pri ktorej bola postavená drevená strážna búdka a pred ňou stál s puškou na pleci a s nastoknutým bodákom Nemec. Hrubé veľké kapce na nohách ho robili menším, tvár mal ukrytú v kukle, z ktorej mu trčal iba nos a oči. Veliteľ ma oddelil od čaty spolu s dvoma vojakmi a tlmočníkom. Aj on sa pridal k našej skupinke. Ostatní sa pobrali do dediny, vŕzgajúc obuvou po snehu.

Naša skupinka vošla cez bránu do dvora a odhádzanou cestou sme sa uberali k prvej budove. Pri vchode stál ďalší nemecký vojak. Veliteľ vošiel dnu a ostatní sme čakali vonku. Onedlho veliteľ vyšiel s dvoma ďalšími Nemcami. Podľa uniforiem a čižiem na nohách to boli dôstojníci. Chvíľu sa po nemecky handrkovali medzi sebou a potom ma odviedli do budovy. V chodbe sme zišli dolu schodiskom do pivnice. Tam už so mnou zostali len tí dvaja Nemci v čižmách a vojak, ktorý odomykal železné dvere nachádzajúce sa hneď oproti schodom. Rozviazali mi ruky. Strčili ma dnu do úplnej tmy. Hneď pri dverách som narazil na akési haraburdie, pričom som spadol na zem dolu tvárou. Dvere sa zatvorili, v zámke zahrkotal kľúč. Vstal som, ale vôbec nič som nevidel. Po chvíli som začal postupovať do miestnosti a vystretými rukami som ohmatával predmety. Boli tam akési debny, polámané časti nábytku nakopené krížom-krážom, detský kočík, drevený sud, podľa zápachu asi od kapusty, píla a nejaké obrazy na stene. Pomaly som aj očami rozpoznával predmety, pomohlo mi svetlo, ktoré prenikalo dnu cez škáry železných dverí zle doliehajúcich do rámu. Sadol som si na drevenú debnu, ale o chvíľu mi začalo byť zima. Vlhká kutica, pravdepodobne postavená z kameňa, mala opadanú omietku. Z trámov visela osuheľ, ktorá ešte stupňovala chlad v miestnosti, prenikajúci hlboko do kostí. Vstal som a medzi haraburdím som hľadal niečo, čím by som sa prikryl. Vykutral som niekoľko handier a hodil som ich do dlhej debny, na ktorej som predtým sedel. Potom som objavil zo tri staré behúne, ktorými som sa prikryl, keď som si ľahol do debny. Upravil som si pod sebou ležovisko z handár, párkrát som sa zahniezdil a prikryl som si kobercom hlavu. V úplnej tme sa mi skutočnosť pomaly, v sivých kruhoch vzďaľovala pred očami. Len občas vyskočilo nejaké svetlo, videl som ho však čoraz menšie a menšie, až som konečne zaspal. Spal som tuho a veľmi dlho. Posilňujúci spánok mi aspoň sčasti zregeneroval stratené sily.

2

Ráno ma so zviazanými rukami predviedli do inej miestnosti. Nachádzala sa však v tom istom dome, kde som aj nocoval. Z vysokých murovaných kachlí s peknými tehličkami, ktoré sa v miestnosti nachádzali, sálalo príjemné teplo. Strážni ma pošikovali k stolu. Sedel za ním starší Nemec s vysokými kútmi na lebke a prísne na mňa pozeral. Pri okne za stolíkom s písacím strojom sedela žena v uniforme, no ani sa ku mne neotočila. Strážni v pozore podali dôstojníkovi hlásenie a porúčali sa fašistickým pozdravom. Potom ustúpili o krok a mňa nechali stáť pred písacím stolom.

„Name?“ opýtala sa žena, zdvihla oči od stroja a niečo na strážnych zavolala. Muži jej odpovedali. Potom mi lámanou slovenčinou kládla otázky, nevraživo a pohŕdavo na mňa pozerajúc.

„Meno?“

Na túto otázku som bol pripravený, hoci doteraz sa ma nikto na meno neopýtal. Vymyslel som si priezvisko, ktoré nemohlo nikomu ublížiť.

„Otiepka,“ odpovedal som.

„Celé meno, aj krstné!“ prikazovala žena, vzala pero, papier a písala.

„Otiepka, Ján.“

„Odkiaľ?“

„Zo Sučian. Od Martina.“

„Rodičia?“

„Nemám nikoho,“ odpovedal som pohotovo. Žena pozrela na veliteľa, ale ten kývol rukou, aby pokračovala.

„Narodený?“

No a tak ma spovedala, zapisovala, čo som jej nadiktoval, a ja som bol až prekvapený, ako ľahko mi to prešlo. Čakal som dramatickejší výsluch, ale všetko šlo akosi inak, než som si to predstavoval. Žena za písacím strojom potom založila nejaké tlačivo a mňa posadili na debnu pri peci, v ktorej bolo narúbané drevo. Teraz mi bolo až priveľmi teplo v porovnaní s tým, ako som mrzol v pivnici. Keď ma budili, mal som nohy také stuhnuté, že mi dlho trvalo, kým som sa na ne postavil. Pri tomto výsluchu som mal tvár rozhorúčenú a celý akoby som horel. Nemec za stolom prikázal vojakom, ktorí ma doviedli, aby si sadli na stoličky, ponúkol ich cigaretami a o niečom živo diskutovali. Zavše niektorý na mňa fľochol, hovorili zrejme o mne a o našej akcii, ktorá sa mi stala osudnou.

„Achtung!“ zreval zrazu niekto vo dverách. Všetci prítomní skočili do pozoru.

Koniec ukážky