Stephen King

THE WASTE LANDS

THE DARK TOWER III

Copyright © 1991, 2003 by Stephen King

Illustrations copyright © 1991 by Ned Dameron

Translation © 2018 by Michal Jedinák

Poetry translation © 2018 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5957-7

Tretí diel príbehu

s vďakou venujem svojmu synovi

OWENOVI PHILIPOVI KINGOVI:

khef, ka a ka-tet.

19

SPÁSA

Zhrnutie

Pustatiny sú tretí diel rozsiahlejšieho príbehu, ktorý sa inšpiroval naratívnou básňou Roberta Browninga Childe Roland to the Dark Tower Came (Junák Roland k Temnej veži prišiel), a do istej miery je od nej závislý.

Prvý diel s názvom Pištoľník hovorí o tom, ako Roland, posledný pištoľník na svete, ktorý „postúpil“, prenasleduje a napokon dostihne muža v čiernom, čarodejníka menom Walter, ktorý sa v čase, keď bol Stredsvet ešte jednotný, falošne vydával za priateľa Rolandovho otca. Dolapenie napoly ľudského mága nie je Rolandov konečný cieľ, ale iba ďalšia zastávka na ceste k mocnej a tajomnej Temnej veži, ktorá sa týči uprostred uzla času.

Kto je vlastne Roland? Aký bol jeho svet pred tým, ako postúpil? Čo je Veža a prečo ju hľadá? Na tieto otázky poznáme iba čiastočné odpovede. Roland je zjavne niekto ako rytier, jeden z tých, čo mali za úlohu spasiť svet, alebo ho aspoň udržať v stave, ako si ho Roland pamätá, čiže „naplnený láskou a svetlom“. Nakoľko verne Rolandove spomienky odrážajú, aký svet naozaj bol, je však veľmi otvorená otázka.

Vieme, že Roland musel predčasne podstúpiť skúšku dospelosti po zistení, že jeho matka sa stala milenkou Martena, oveľa mocnejšieho čarodejníka ako Walter; vieme, že Marten Rolandovo odhalenie matkinho ľúbostného pomeru zosnoval zámerne, lebo predpokladal, že chlapec v skúške zlyhá a „pošlú ho na západ“ do pustatín; a vieme aj to, že Roland Martenove plány zmaril, lebo skúšku zložil.

Ďalej vieme, že pištoľníkov svet je s naším zvláštne, no hlboko prepojený, a občas je možné medzi oboma svetmi prechádzať.

Na zastávke pri dávno opustenej ceste pre dostavníky v púšti Roland stretáva chlapca menom Jake, ktorý v našom svete zomrel, presnejšie, na rohu ulice uprostred Manhattanu ho sotili pod auto. Keď Jake Chambers zomieral, zhora sa naňho pozeral muž v čiernom – Walter –, a chlapec sa prebral v Rolandovom svete.

Ešte pred dostihnutím muža v čiernom Jake opäť zomiera, tentoraz preto, lebo pištoľník, ktorý stojí pred druhou najbolestivejšou dilemou v živote, sa symbolického syna rozhodne obetovať. Keďže si musí vybrať medzi Vežou a dieťaťom, Roland si zvolí Vežu. Jakove posledné slová pred pádom do priepasti, ktoré adresoval pištoľníkovi, znejú:

„Choďte teda. Existujú aj iné svety ako tieto.“

K záverečnej konfrontácii medzi Rolandom a Walterom príde na prašnej golgote z rozpadajúcich sa kostí. Muž v čiernom vyloží Rolandovi budúcnosť pomocou balíčka tarotových kariet. Do pištoľníkovej pozornosti sa dostanú predovšetkým tri veľmi nezvyčajné karty – väzeň, dáma z tieňov a smrť („ale nie pre teba, pištoľník“).

Druhý diel s názvom Osudová trojka sa začína na okraji Západného mora nedlho po skončení Rolandovho stretu s Walterom. Vyčerpaný pištoľník sa prebudí uprostred noci a zisťuje, že príliv so sebou priniesol masu lezúcich mäsožravých tvorov – „homárností“. Skôr ako unikne z ich obmedzeného dosahu, vážne ho porania a pripravia o prvé dva prsty na pravej ruke. Okrem toho má v tele ich jed, a keď pokračuje v ceste po pobreží Západného mora na sever, ochorie a takmer zomiera.

Na pláži nájde troje samostatne stojacich dverí. Každé sa otvárajú – výhradne pre Rolanda – do nášho sveta, ba dokonca do mesta, v ktorom žil Jake. Roland navštívi New York v troch rozličných obdobiach nášho časového kontinua; jednak sa usiluje zachrániť si život, ale zároveň chce pritiahnuť trojicu ľudí, ktorí ho musia sprevádzať na ceste k Veži.

Eddie Dean je väzeň, mladík závislý od heroínu žije v New Yorku koncom osemdesiatych rokov dvadsiateho storočia. Roland prejde cez dvere na pláži vo svojom svete do Eddieho mysle v čase, keď pašerák kokaínu pre muža menom Enrico Balazar pristáva na Letisku J. F. Kennedyho. Rolandovi sa počas ich neľahkých spoločných dobrodružstiev podarí získať malé množstvo penicilínu a vtiahnuť Eddieho Deana do svojho sveta. Keď feťák Eddie zistí, že sa ocitol vo svete, v ktorom nie sú drogy (ba ani len vyprážané kurča od Popeyes), neprekypuje nadšením.

Druhé dvere zavedú Rolanda k dáme z tieňov – v skutočnosti sú to dve ženy v jednom tele. Tentoraz sa pištoľník ocitne v New Yorku prvej polovice šesťdesiatych rokov a tvárou v tvár Odette Holmesovej, mladej bojovníčke za občianske práva, ktorá je pripútaná na invalidný vozík. V Odettinom tele sa ukrýva prešibaná a nenávistná Detta Walkerová. Eddie a rýchlo chradnúci pištoľník sa po vtiahnutí dvojtvárej ženy do Rolandovho sveta dostanú do mätúcej situácie. Kým Odetta verí, že to, čo sa s ňou deje, je sen alebo halucinácia, intelektuálne oveľa priamočiarejšia Detta sa oboch mužov jednoducho rozhodne zabiť, lebo v nich vidí bielych diablov, ktorí ju mučia.

Jack Mort, mnohonásobný vrah za tretími dverami (v New Yorku v polovici sedemdesiatych rokov), symbolizuje smrť. Hoci ani jeden z nich to netuší, do života Odetty Holmesovej/Detty Walkerovej priniesol dve veľké zmeny. Mort, ktorého modom operandi je do obetí buď strčiť, alebo na ne z výšky zhodiť nejaký predmet, na Odette počas svojej šialenej (ale veľmi opatrnej) kariéry spáchal jedno i druhé. Keď bola malá, zhodil jej na hlavu tehlu, následkom čoho dievčatko upadlo do kómy a zároveň sa zrodila jeho skrytá sestra Detta Walkerová. O veľa rokov neskôr, v roku 1959, sa Mort s Odettou opäť stretáva a tentoraz ju v metre na zastávke v Greenwich Village sotí pod vlak. Odetta znova prežije, ale len za cenu toho, že prichádzajúci vlak jej odreže nohy od kolien. Život jej zachráni iba prítomnosť hrdinského mladého lekára (a možno aj odporný, ale nezlomný duch Detty Walkerovej)… aspoň na prvý pohľad to tak vyzerá. Lenže v Rolandových očiach tieto udalosti naznačujú existenciu moci prevyšujúcej obyčajnú náhodu; verí, že sa opäť prebúdzajú sily, ktoré obklopujú Temnú vežu.

Roland sa dozvedá, že Mort stojí možno aj v srdci ďalšej záhady, paradoxu s potenciálom zničiť jeho myseľ. Obeť, ktorú Mort prenasleduje v čase, keď mu pištoľník vstúpi do života, totiž nie je nik iný ako Jake, chlapec, ktorého Roland stretol na zastávke v púšti a pod horami oňho prišiel. Roland nemal nikdy dôvod spochybňovať Jakov príbeh o tom, ako v našom svete zomrel, ani to, kto bol jeho vrahom – Walter, pravdaže. Keď sa okolo zomierajúceho chlapca zhromaždil dav, zazrel ho medzi ľuďmi v odeve kňaza, a Roland o jeho opise nikdy nezapochyboval.

A nepochybuje ani teraz – áno, Walter tam určite bol. Ale čo ak Jaka nesotil pod cadillac Walter, ale Jack Mort? Je čosi také vôbec možné? Roland si tým nie je istý, ale ak áno, čo je s Jakom teraz? Je mŕtvy? Žije? Alebo uviazol niekde v čase? A ak je Jake Chambers vo svojom svete na Manhattane v polovici sedemdesiatych rokov stále živý a zdravý, ako to, že Roland si ho stále pamätá?

Napriek tomuto mätúcemu a potenciálne nebezpečnému vývoju sa test dverami – a výber osudovej trojky – pre Rolanda končí úspechom. Eddie Dean sa zmieri so svojím

miestom v pištoľníkovom svete, lebo sa zamiloval do dámy z tieňov. Detta Walkerová a Odetta Holmesová, zvyšné dve z trojice, sa spoja do jednej osoby, v ktorej sa – po tom, čo ich pištoľník prinúti uznať vzájomnú existenciu – miešajú prvky oboch osobností. Kríženec, ktorý vznikne, je schopný prijať a opätovať Eddieho lásku. Z Odetty Susannah Holmesovej a Detty Susannah Walkerovej sa tak stáva nová, tretia žena: Susannah Deanová.

Jack Mort zomiera pod kolesami toho istého metra – povestného vlaku linky A –, ktorý pred pätnástimi či šestnástimi rokmi obral Odettu o nohy. Nie je to veľká strata.

Roland z Gileadu po nespočetných rokoch konečne nie je na ceste k Temnej veži sám. Cuthberta a Alaina, stratených spoločníkov z mladosti, nahradili Eddie a Susannah… ibaže pištoľník má tendenciu vnášať medzi priateľov zlú krv. Veľmi zlú krv.

Pustatiny pokračujú v príbehu troch pútnikov na tvári Stredsveta niekoľko mesiacov po konflikte pri posledných dverách na pláži. Medzičasom sa pohli o hodný kus hlbšie do vnútrozemia. Čas odpočinku sa končí, začalo sa obdobie výcviku. Susannah sa učí strieľať… Eddie sa učí vyrezávať… a pištoľník sa učí, aký je to pocit, keď človek kúsok po kúsku prichádza o rozum.

(Ešte jedna poznámka: Moji newyorskí čitatelia budú vedieť, že ku geografii mesta pristupujem s určitou benevolenciou. Dúfam, že mi to odpustia.)

Kopu vyblednutých obrazov, kde páli slnko,

A mŕtvy strom neposkytne úkryt, cvrček úľavu

A suchá skala vodou nezažblnká.No

Pod tou červenou skalou je tieň.

(Vkroč do tieňa červenej skaly)

A ukážem ti niečo iné ako

Tvoj vlastný tieň, čo ti ráno kráča v pätách,

Alebo ten, čo ti večer stúpa naproti;

V hrsti prachu ukážem ti strach.

T. S. ELIOT

Pustatina

Ak ktorýkoľvek bodliak prerastal

ponad tie poskrúcané, mal už sťatú hlavu.

Kto zranil drsné kučeravé listy štiavu,

až potemneli, zámerne im vzal

nádej na zeleň? Netvor cestou v diaľ

drúzgal ich, sýtil svoju zlobu dravú.

ROBERT BROWNING

Junák Roland k Temnej veži prišiel

„Čo je to za rieku?“ lenivo vyzvedala Millicent.

„Je to iba potok. No, hádam aj čosi väčšie.

Volá sa Pustý.“

„Naozaj?“

„Áno,“ odvetila Winifred, „naozaj.“

ROBERT AICKMAN

Ruka v ruke

KNIHA PRVÁ

Jake

Strach v hrsti prachu

PRVÁ KAPITOLA

Medveď a kosť

1

Tretí raz strieľala ostrými nábojmi… a prvý raz tasila z puzdra, ktorým ju vystrojil Roland.

Ostrých nábojov mali až-až; Roland ich zo sveta, kde Eddie a Susannah Deanovci žili až do chvíle, keď si ich pištoľník vybral, priniesol viac ako tristo. Lenže dostatok munície neznamenal, že ňou môžu plytvať – práve naopak. Bohovia sa na márnotratníkov mračia. Rolanda v tejto viere vychovával najskôr otec a potom jeho najväčší učiteľ Cort, preto bol o tom stále presvedčený. Bohovia nemusia človeka potrestať hneď, ale skôr či neskôr nastane čas pokánia… a čím dlhšie je čakanie, tým väčšia ťarcha dopadne na plecia hriešnika.

Spočiatku ostré náboje aj tak nepotrebovali. Roland strieľal dlhšie, ako by mu tá krásna žena s hnedou kožou na vozíčku verila. Spočiatku Susannah opravoval iba tak, že pozoroval, ako mieri a nasucho strieľa na terče, ktoré jej postavil. Učila sa rýchlo. Aj ona, aj Eddie.

Ako predpokladal, obaja boli rodení pištoľníci.

Roland a Susannah dnes prišli na čistinu necelého pol druha kilometra od tábora v lese, ktorý bol už takmer dva mesiace ich domovom. Dni plynuli svojským tempom v príjemnej podobnosti. Pištoľníkovo telo sa zotavovalo a Eddie so Susannah sa učili všetko, čo ich musel naučiť: ako strieľať, ako loviť, ako vyvrhovať a čistiť úlovky, ako naťahovať a potom vypracúvať a sušiť kožu, ako využiť všetko, čo sa dá spotrebovať, aby nijaká časť zvieraťa nevyšla nazmar, ako nájsť sever podľa Starej hviezdy a východ podľa Starej matky, aj ako počúvať les, v ktorom sa ocitli sto alebo viac kilometrov severovýchodne od Západného mora. Eddie sa k nim tentoraz nepridal, ale pištoľníka mladíkovo správanie nerozladilo. Vedel, že najdlhšie si človek zapamätá tie lekcie, ktoré absolvuje sám.

Lenže najdôležitejšia lekcia sa nemenila: ako strieľať a ako zakaždým zasiahnuť terč. Ako zabíjať.

Okraje čistiny lemovali sladkasto voňajúce tmavé jedle, obrastali ju v nepravidelnom polkruhu. Na juhu sa zem prepadávala o deväťdesiat metrov nižšie v sérii drobivých bridlicových previsov a popraskaných zrázov ako gigantické schodisko. Z lesa doprostred čistiny tiekol priezračný prameň, klokotal v hlbokom žľabe z pórovitej hliny a drobivého kameňa, a potom sa spúšťal po zubatom skalnom podloží, ktoré sa zvažovalo k miestu, kde terén strmo klesal do hĺbky.

Voda zostupovala po schodoch v slede vodopádov a vytvárala množstvo pekných, mihotavých dúh. Za okrajom zrázu sa rozkladalo veľkolepé hlboké údolie, zahltili ho ďalšie jedle, medzi ktorými rástlo zopár veľkých brestov, čo sa nedali vytlačiť. Zelené a bujné bresty sa týčili do výšky, staré mohli byť už vtedy, keď bol Rolandov rodný kraj ešte mladý. Nevidel známky, že by v údolí niekedy horelo, hoci predpokladal, že z času na čas muselo priťahovať blesky. A búrka nebola pre stromy jediným nebezpečenstvom. V lese sa v dávnej minulosti usídlili ľudia – Roland v posledných týždňoch natrafil pri rôznych príležitostiach na ich pozostatky. Väčšinou to boli primitívne artefakty, ale našli sa medzi nimi aj črepiny keramiky, ktorú museli vypaľovať. A oheň je zlovestný element, čo sa s obľubou vymyká z rúk, ktoré ho vytvorili.

Nad scenériou ako z rozprávkovej knihy sa klenula nevinná modrá obloha, o niekoľko kilometrov ďalej na nej krúžili vrany a krákali svojimi starými chrapľavými hlasmi. Vyzerali nepokojne, akoby sa blížila búrka, ale Roland ovoňal vzduch a nijaký dážď v ňom necítil.

Naľavo od potoka stál balvan. Roland položil navrch šesť kamenných úlomkov. Všetky boli prerastené sľudou a na teplom popoludňajšom slnku sa ligotali ako šošovky.

„Máš poslednú šancu,“ povedal pištoľník. „Ak je puzdro čo i len trochu nepohodlné, povedz mi to teraz. Neprišli sme sem plytvať nábojmi.“

Uštipačne naňho pozrela a na okamih videl v jej očiach Dettu Walkerovú. Akoby sa matné slnečné svetlo odrazilo od oceľového prúta. „Čo by si urobil, keby som ti nepovedala, že je nepohodlné? Keby som minula každý z tých šiestich maličkých kamienkov. Udrel by si ma po hlave, ako to robil ten tvoj starý učiteľ?“

Pištoľník sa usmial. Za posledných päť týždňov sa usmieval častejšie ako za predchádzajúcich päť rokov. „To nemôžem – a ty to vieš. Boli sme deti, ktoré ešte neprešli skúškou dospelosti. Dieťa môžeš udrieť, aby si ho naviedla na správnu cestu, ale…“

„Lepší ľudia v mojom svete bitie detí neschvaľujú,“ sucho odsekla Susannah.

Roland pokrčil plecami. Bolo preňho ťažké predstaviť si taký svet – nepíše sa vo Veľkej knihe: „Brezový prút vyháňa deti z pekla“? –, ale neveril, že Susannah klame. „Tvoj svet nepostúpil,“ povedal. „Mnohé je v ňom inak. Vari som to nevidel na vlastné oči?“

„Asi videl.“

„V každom prípade, ty a Eddie nie ste deti. Bolo by odo mňa nesprávne, keby som sa k vám tak zachoval. A ak boli potrebné nejaké skúšky, obaja ste ich zložili.“

Hoci to nevyslovil, myslel na to, ako na pláži poslala do

pekla tri homárnosti, skôr ako ich s Eddiem stihli ohlodať na kosť. Keď sa naňho teraz usmiala, napadlo mu, že si možno spomína na to isté.

„Tak čo urobíš, keď netrafím ani hovno?“

„Pozriem sa na teba. Myslím, že to bude stačiť.“ Zamyslela sa a po chvíli prikývla: „Možno.“

Opäť si vyskúšala opasok s nábojmi. Obopínal jej hrudník takmer ako podpazušné puzdro (Roland mu hovoril „dokárov stisk“) a vyzeral dosť jednoducho, hoci jeho prispôsobenie ich stálo niekoľko týždňov pokusov a omylov a veľa prešívania. Opasok s revolverom, ktorého zvetraná rukoväť zo santalového dreva trčala z veľmi starého naolejovaného puzdra, kedysi patrili pištoľníkovi; puzdro mu viselo na pravom boku. Za posledných päť týždňov si čoraz väčšmi uvedomoval, že ho tam už nikdy nezavesí. Pre homárnosti teraz držal zbraň výhradne v ľavej ruke.

„Ako ti sedí,“ opäť sa opýtal.

Tentoraz sa zasmiala. „Roland, tento starý opasok už nemôže byť pohodlnejší. Chceš, aby som strieľala, alebo budeš iba sedieť a počúvať, ako tamto vrany muzicírujú?“

Pod kožou sa mu do tela zavŕtali malé, ostré prsty napätia, a Roland predpokladal, že aj Cort sa tak občas cítil pod svojím drsným, strohým zovňajškom. Chcel, aby bola dobrá – potreboval to. Ale keby dal najavo, ako veľmi to chce a potrebuje, to by sa mohlo skončiť katastrofou.

„Zopakuj mi svoju lekciu, Susannah.“

S predstieraným rozhorčením si povzdychla, ale keď prehovorila, úsmev zmizol a jej tmavá, krásna tvár zvážnela. A potom od nej počul starý katechizmus, ktorému dodala ústami nový nádych. Nikdy nečakal, že tie slová bude počuť od ženy. Plynuli veľmi prirodzene, a predsa tak zvláštne a nebezpečne.

„Nemierim rukou, lebo kto mieri rukou, zabudol na tvár svojho otca.

Mierim okom.

Nestrieľam rukou, lebo kto strieľa rukou, zabudol na tvár svojho otca.

Strieľam mysľou. Nezabíjam zbraňou…“

Odmlčala sa a prstom ukázala na sľudové kamene navrchu balvana.

„Aj tak nič nezabijem, sú to iba maličké kamienky.“

Jej výraz – trochu povýšený, trochu šibalský – naznačoval, že ráta s Rolandovým rozhorčením a možno aj rozčúlením. Lenže Roland už kedysi bol v jej terajšom postavení a nezabudol, že pištoľnícki učni boli popudliví a temperamentní, sebavedomí a mali sklon uhryznúť v najnevhodnejšom okamihu. Navyše v sebe objavil nečakanú schopnosť: vedel učiť. Ba čo viac, páčilo sa mu to, a z času na čas mu napadlo, či to isté platilo aj o Cortovi. Hádal, že áno.

K chrapľavému krákaniu sa pridali ďalšie vrany, tentoraz z lesa za nimi. Časť Rolandovej mysle postrehla, že nové výkriky nie sú iba hašterivé, ale aj znepokojené. Znelo to, akoby vtáky niečo vyplašilo pri hostine. Ale keďže musel myslieť na dôležitejšie veci ako na niečo, čo rozohnalo zopár vrán, pustil to z hlavy a opäť sa sústredil na Susannah. Zachovať sa k učnici inak by znamenalo dožadovať sa druhého, menej hravého uhryznutia. A kto by bol na vine? Kto iný ako učiteľ? Neučí ju azda hrýzť? Neučí ich to obidvoch? Nie je to vari samá podstata pištoľníka, keď si odmyslíte zopár strohých veršov rituálu a utíšite niekoľko dogmatických elegantných riadkov katechizmu? Nie je pištoľník (alebo pištoľníčka) iba ľudský jastrab, vycvičený tak, aby hrýzol na pokyn?

„Nie,“ namietol. „Nie sú to kamienky.“

Mierne zdvihla obočie a znova sa usmiala. Keď pochopila, že sa na ňu neoborí (alebo aspoň zatiaľ), ako občas, keď je pomalá alebo nedisciplinovaná, v očiach sa jej opäť zjavil ten posmešný odlesk slnka na oceli, ktorý si spájal s Dettou Walkerovou. „Nie sú?“ Podpichovanie v jej hlase bolo ešte vždy dobromyseľné, ale Roland si pomyslel, že ak jej to dovolí, prejde do zlomyseľného. Bola napätá, vzrušená, pazúry napoly vysunuté.

„Nie, nie sú,“ vrátil jej posmech. Aj jemu sa na tvár vracal úsmev, ibaže tvrdý a vážny. „Susannah, pamätáš sa na bledých skurvencov?“

Jej úsmev sa začal vytrácať.

„Na bledých skurvencov z Oxford Townu?“ Teraz úplne zmizol.

„Spomínaš si, čo urobili bledí skurvenci tebe a tvojim priateľom?“

„Nebola som to ja, ale iná žena.“ V očiach sa jej usadil tlmený, namosúrený výraz. Neznášal ho, ale zároveň sa mu páčil. Bol to správny výraz, hovoril, že triesky sa dobre rozhoreli a čoskoro sa vznietia väčšie polená.

„Pravdaže bola. Či sa ti to páči, alebo nie, bola to Odetta Susannah Holmesová, dcéra Sarah Walkerovej Holmesovej. Nie taká, aká si teraz, ale aká si bola predtým. Pamätáš si hasičské hadice, Susannah? Pamätáš si zlaté zuby, ako vyzerali, keď tie hadice namierili v Oxforde na teba a na tvojich priateľov? Ako sa leskli v úsmeve?“

Rozpovedala im to, spolu so všeličím iným, počas mnohých dlhých nocí nad pahrebou táboráka. Pištoľník všetkému nerozumel, ale napriek tomu ju pozorne počúval. A zapamätal si to. Bolesť je napokon nástroj. Niekedy ten najlepší.

„Čo je s tebou, Roland? Prečo mi to svinstvo pripomínaš?“ Mrzuté oči sa nebezpečne zaligotali, pripomenuli mu Alainove vo chvíli, keď sa dobrácky chlapec konečne rozvášnil.

„Kamene sú tí muži,“ jemne povedal Roland. „Muži, ktorí ťa zamkli do cely a nechali vo vlastných výkaloch. Muži s palicami a so psami. Muži, ktorí ti nadávali do negerskej piče.“

Ukazoval na ne prstom zľava doprava.

„Ten ťa uštipol do prsníka a potom sa smial. Ten povedal, že by sa mal presvedčiť, či si si niečo nestrčila do zadku. Ten ťa nazval opicou v päťstodolárových šatách. Ten ti brnkal obuškom po spiciach invalidného vozíka, až kým si nemala pocit, že z toho zvuku zošalieš. Ten nazval tvojho priateľa Leona ľavičiarskym buzerantom. A ten na konci, Susannah, to je Jack Mort.

To sú oni. Tie kamene. Tí muži.“

Žene sa zrýchlil dych, prsia pod pištoľníkovým opaskom s ťažkým nákladom guliek sa jej dvíhali a klesali v krátkych, trhaných nádychoch. Odvrátila od neho zrak, zahľadela sa na sľudou prerastené kamenné úlomky. Kdesi v diaľke za ich chrbtami sa rozštiepil a prevrátil strom. K oblohe sa vznieslo nové krákanie. Ponorili sa hlboko do hry, ktorá už nebola hrou, a tak si to ani nevšimli.

„Och áno?“ vydýchla. „Tak je to?“

„Tak. Teraz zopakuj svoju lekciu, Susannah Deanová, a hovor pravdivo.“

Tentoraz jej slová odlietali z pier ako kusy ľadu. Pravá ruka sa jej na opierke vozíčka mierne chvela ako pradúci motor.

„Nemierim rukou, lebo kto mieri rukou, zabudol na tvár svojho otca.

Mierim okom.“

„Dobre.“

„Nestrieľam rukou, lebo kto strieľa rukou, zabudol na tvár svojho otca.

Strieľam mysľou.“

„Odjakživa to tak bolo, Susannah Deanová.“

„Nezabíjam zbraňou, lebo kto zabíja zbraňou, zabudol na tvár svojho otca.

Zabíjam srdcom.“

„Tak ich ZABI v otcovom mene!“ zvolal Roland. „ZABI ICH VŠETKÝCH!“

Pravá ruka sa jej mihla medzi opierkou vozíčka a rukoväťou Rolandovej šesťranovky. Pištoľ bola vzápätí von z puzdra a ľavá ruka klesla k úderníku. Prsty po ňom brnkali s rýchlosťou a jemnosťou, ktorá sa takmer vyrovnala krídlam kolibríka. Do údolia sa znieslo šesť tupých zapraskaní a päť zo šiestich úlomkov navrchu balvana v mihu prestalo existovať.

Chvíľu obaja mlčali – zdalo sa, že ani nedýchajú –, kým ozvena vo vlnách doznievala. Aj vrany aspoň nateraz stíchli.

Pištoľník prerušil ticho dvoma bezvýraznými, a predsa zvláštne rozhodnými slovami: „Veľmi dobre.“

Susannah pozrela na pištoľ, čo mala v ruke, akoby ju nikdy predtým nevidela. Z hlavne stúpal pramienok dymu, v tichom bezvetrí bol dokonale rovný. Potom ju pomaly zasunula späť do puzdra pod prsami.

Napokon prehovorila: „Dobre, ale nie bezchybne. Jeden som minula.“

„Myslíš?“ Podišiel k balvanu a zdvihol posledný kameň. Letmo naň pozrel a hodil jej ho.

Chytila ho ľavou rukou, pravá, ako si s uspokojením všimol, zostala v blízkosti puzdra. Strieľala lepšie a presnejšie ako Eddie, ale túto konkrétnu lekciu sa nenaučila tak rýchlo ako mladík. Keby s nimi bola pri prestrelke v Balazarovom nočnom klube, možno by to už vedela. No teraz Roland videl, že sa učí. Pozrela na kameň a v hornom rohu uvidela sotva jeden a pol milimetra hlboký zárez.

„Iba si ho škrabla,“ vrátil sa k nej, „ale niekedy nič viac nepotrebuješ. Keď škrabneš protivníka, vychýliš mu mušku…“ odmlčal sa. „Prečo sa tak na mňa pozeráš?“

„Nevieš to, však? Naozaj to nevieš.“

„Nie. Tvoja myseľ je predo mnou často zatvorená, Susannah.“

Podľa hlasu sa vôbec nebránil a Susannah podráždene pokrútila hlavou. Prudké zmeny v jej osobnosti ho občas vyvádzali z miery a ju zasa zakaždým spoľahlivo podráždila

Rolandova zdanlivá neschopnosť povedať čokoľvek iné ako to, na čo práve myslí. Bol to najdoslovnejší muž, akého kedy stretla.

„Dobre,“ odvetila. „Poviem ti, prečo sa tak na teba pozerám, Roland. Lebo to, čo si urobil, bol špinavý trik. Povedal si, že ma neudrieš, že by si ma neudrel, ani keby som vyvádzala… ale buď si klamal, alebo si veľmi hlúpy… a ja viem, že hlúpy nie si. Ľudia nebijú iba rukami, ako by dosvedčili všetci muži a všetky ženy mojej rasy. Tam, odkiaľ pochádzam, máme takú krátku veršovačku: „Palice mi zlámu kosti…“

„… no posmech ma nenazlostí,“ dokončil Roland.

„Nie je to celkom presné, ale si veľmi blízko. Nech to povieš akokoľvek, aj tak je to volovina. Nenadarmo sa tomu, čo si urobil, hovorí bičovanie jazykom. Tvoje slová ma ranili, Roland, ale ty tu chceš stáť a tvrdiť, že si to dopredu nevedel?“

Sedela na vozíku, hľadela naňho s bystrou, strohou zvedavosťou a Rolandovi – nie prvý raz – napadlo, že bledí skurvenci v Susannahinom svete boli buď veľmi odvážni, alebo veľmi hlúpi, keď jej bez ohľadu na invalidný vozík skrížili cestu. A keďže sa medzi nimi istý čas pohyboval, nemyslel si, že odvaha je správna odpoveď.

Koniec ukážky