Michael Wolff

FIRE AND FURY.

INSIDE THE TRUMP WHITE HOUSE

Copyright © 2018 by Michael Wolff

Translation © 2018 by Martin Djovčoš, Matej Laš, Igor Tyšš

Jacket design by Rick Pracher

Jacket photographs © Johnathan Ernst/Reuters;

Globe Media/Reuters

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu (Fire and Fury. Inside the Trump White House,

Little Brown, An imprint of Little, Brown Book Group)

preložili Martin Djovčoš, Matej Laš a Igor Tyšš.

Redigovali Ladislav Sokol a Branislav Ondrášik.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2018

ako svoju 1253. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6179-2

Venované Victorii a Louise,

matke s dcérou

PREDHOVOR

Dôvod na napísanie tejto knihy je zrejmý. Keď Donald Trump 20. januára 2017 zložil prezidentskú prísahu, začala v Spojených štátoch amerických zúriť najsilnejšia politická búrka minimálne od čias aféry Watergate. Ako sa blížil deň Trumpovej inaugurácie, rozhodol som sa zachytiť príbeh o našom novom prezidentovi tak, ako sa postupne odvíjal. Chcel som priamo na mieste, v Bielom dome, očami zúčastnených sledovať, čo sa práve deje.

Spočiatku som plánoval dokumentovať Trumpových prvých sto dní v prezidentskom úrade, čo sa už tradične považuje za míľnik. Udalosti života v Bielom dome sa však nezadržateľne nabaľovali a získali vlastné tempo. Prvé dejstvo Trumpovho úradovania sa uzavrelo až po vyše dvojnásobku tradičného obdobia. Bodku za ním dal jednak nástup generála Johna Kellyho na miesto vedúceho prezidentskej kancelárie a tiež odchod hlavného stratéga Stephena K. Bannona tri týždne nato.

Moja interpretácia udalostí opísaných v tejto knihe vznikla na základe rozhovorov, ktoré som počas takmer roka a pol viedol s prezidentom samotným, ako aj s vyššie postavenými členmi jeho štábu. S viacerými z nich som diskutoval nespočetnekrát a referovali mi tiež, o čom sa rozprávali s inými ľuďmi. Prvý rozhovor, z ktorého som použil informácie, vznikol ešte v čase, keď som si nedokázal predstaviť Trumpov Biely dom, a už vôbec nie knihu o ňom. V druhej polovici mája 2016 som s kandidátom na prezidenta Spojených štátov Donaldom Trumpom sedel uňho doma v Beverly Hills. Napratal do seba vyše pol litra vanilkovej zmrzliny, vyzeral spokojne a táral o čomkoľvek, čo mu prišlo na rozum. Ako sme tak spolu sedeli, občas za ním prichádzali jeho asistenti alebo Hope Hicksová, Corey Lewandowski či Jared Kushner. S členmi Trumpovho predvolebného štábu som sa rozprával aj počas Republikánskeho národného zjazdu v Clevelande – a aj vtedy si sotvakto z nich dokázal predstaviť, že by ich kandidát voľby skutočne vyhral. Rozhovory s členmi štábu pokračovali aj neskôr v Trump Tower, keď už kampaň viedol výrečný Steve Bannon, ktorého pred voľbami Amerika považovala za komickú figúrku, no po nich za volebného mága.

Krátko po 20. januári 2017 som na gauči v Západnom krídle trávil takmer všetok svoj pracovný čas. Odvtedy som s členmi Trumpovho štábu spravil vyše dvesto rozhovorov.

Aj keď sa môže zdať, že Trumpova vláda je až programovo nepriateľská voči médiám, poskytla im viac príležitostí nahliadnuť do zákulisia moci než ktorákoľvek z predchádzajúcich vlád. Keď som začal pracovať v Bielom dome, usiloval som sa získať oficiálne povolenie na prístup, ktoré by mi umožnilo byť tichým pozorovateľom pri všetkom, čo sa udeje. Samému prezidentovi sa tento nápad pozdával. Vzhľadom na to, že každý z vplyvnejších členov štábu si od prvých dní novej vlády vymedzoval vlastný piesoček, v Bielom dome sa nenašiel nikto, kto by mi oficiálne potvrdenie na prístup mohol udeliť. Rovnako sa tam však nenašiel nikto, kto by ma dal vyhodiť. Namiesto oficiálne pozvaného reportéra som ostal tolerovaným votrelcom, a pretože som dokázal byť ticho, keď bolo treba, stal sa zo mňa ozajstný tichý pozorovateľ. Keďže mi teda nikto neurčil žiadne pravidlá a obmedzenia, nijaké pravidlá a obmedzenia sa nevzťahovali ani na to, čo som napísal.

Viaceré verzie toho, čo sa dialo v Bielom dome, ktoré prezentujem na nasledujúcich stránkach, sa od seba líšia a mnohé z nich sú – ako si už u Trumpa začíname zvykať – prosto a jasne nepravdivé. Rôzne verzie jedného príbehu, veľmi laxný prístup k pravdivosti či dokonca k realite samotnej, to je vlastne jedna zo základných línií tohto príbehu. Občas bol nesúlad vo výpovediach mojich zdrojov taký výrazný, že som sa rozhodol ponúknuť čitateľom rozličné verzie tej istej udalosti – a je na vás, ktorú prijmete. V iných prípadoch som sa na základe rovnakých informácií v rôznych výpovediach a tiež na základe dôveryhodných zdrojov rozhodol opísať verziu udalostí, ktorú sám považujem za pravdivú.

Niektorí z mojich zdrojov so mnou hovorili na základe zásady tzv. deep background, čiže hlbokého pozadia, ktorú možno poznáte z iných kníh o politike. V podstate ide o to, že reportér po dohode so zdrojom opíše udalosť tak, aby v nej zdroj nefiguroval, čiže zdroj vynechá z opisu a jeho vyjadrenia uvádza nepriamo. Okrem toho som s viacerými ľuďmi robil aj rozhovory mimo záznamu, v ktorých sa síce vyjadrili priamo – a ja ich citujem – ale neuvádzam ich mená. Iní pracovníci Bieleho domu so mnou hovorili pod podmienkou, že ako zdroj informácií ich neoznačím, kým kniha nevyjde. Mnohí však so mnou hovorili bez škrupúľ priamo do záznamu.

Treba však povedať aj to, že práca v Trumpovom štábe predo mňa postavila množstvo novinárskych etických problémov aj preto, že v Bielom dome neboli nastavené oficiálne pravidlá pre styk s médiami a aj najvyšší predstavitelia tejto inštitúcie mali s celou vecou pramálo skúseností. Obrovským problémom pre mňa napríklad bolo, keď som neraz zdroj po dohode vynechával z opisu či uvádzal iba ako anonymný zdroj, no ten človek mi neskôr neformálne povolil uviesť ho do záznamu. Opakovane sa mi tiež stalo, že niekto mi podal informáciu iba pod zárukou zachovania anonymity a vzápätí tú informáciu sám rozšíril – a anonymita sa stratila. Často sa tiež predstavitelia Bieleho domu so mnou pred rozhovorom nedohodli, ako smiem informácie z neho použiť a prezentovať. Hovoril som aj s ľuďmi, ktorých názory na predmety mojich otázok boli už pred naším rozhovorom také známe širokej verejnosti, až sa mi zdalo smiešne neodkázať na nich. Čelil som však aj neustálym únikom informácií od mojich zdrojov samých: ich názory a svedectvá, pri ktorých som ich ja poctivo vynechával z opisu či uvádzal ako anonymov, sa šírili na verejnosti pokútnymi spôsobmi, až to pripomínalo samizdat alebo prinajmenšom prehnané klebety. A nad tým všetkým sa v mojom príbehu neustále ozýva hlas prezidenta Donalda Trumpa, hlas, ktorý znie neúnavne a nekontrolovane, verejne i neverejne – a denne. Slová Donalda Trumpa sa na verejnosť šíria nielen od neho, ale akoby od každého, a to okamžite, keď prezident niečo vyhlási.

Nech už boli ich pohnútky akékoľvek, všetci ľudia, ktorých som kontaktoval – od štábu Bieleho domu až po novinárov – mi venovali množstvo svojho času a veľmi sa usilovali pomôcť mi pochopiť, čo sa to vlastne v kuloároch Trumpovej vlády deje. V konečnom dôsledku mám dojem, že táto kniha je svedectvom o skupine ľudí, ktorí usilujú hľadať zmysel v práci a dávať zmysel práci pre Donalda Trumpa.

Každému z nich som nesmierne zaviazaný.

PROLÓG
AILES A BANNON

Večerať začali o pol siedmej, ale jeden z pozvaných, Steve Bannon, beznádejne meškal. Z večera do rána sa stal jedným z najmocnejších mužov sveta a čoraz menej si uvedomoval, ako sa patrí plánovať si čas.

Prisľúbil však, že na večeru v úzkom kruhu priateľov v dome v Greenwich Village dorazí. Mal sa tam stretnúť s Rogerom Ailesom, niekdajším riaditeľom televízie Fox News a najdôležitejším hráčom v amerických pravicových médiách, ktorý Bannonovi kedysi radil. Aj keď sa o čosi viac ako dva týždne jeho priateľ, Newyorčan Donald Trump, mal stať štyridsiatym piatym prezidentom Spojených štátov amerických, Ailes sa už v meste neplánoval zdržať dlho. Na druhý deň, 4. januára 2017, letel do Palm Beach, kam sa mal odobrať na nútený, no dúfal, že iba dočasný, dôchodok.

Podvečer sa zdalo, že bude husto snežiť a večeru teda zrušia. Sedemdesiatšesťročný Ailes, ktorého trápili nohy a bedrové kĺby, sotva chodil. Keďže sa na večeru musel aj so ženou Beth presúvať zo svojho domu pri rieke Hudson v severnej časti štátu, bál sa zľadovatených chodníkov. Aj napriek tomu však prišiel, pretože sa veľmi chcel stretnúť s Bannonom. Bannonova asistentka Alexandra Preatová zúčastneným celý večer trpezlivo písala, ako sa jej šéfovi darí vymaniť z povinností v Trump Tower.

Kým čakali na meškajúceho spolustolovníka, slova sa ujal Ailes. Ako všetci, aj on ťažko dokázať uveriť tomu, že sa Donald Trump stal americkým prezidentom. Teraz viedol čosi ako malý seminár o náhodách a absurditách, ktoré vládnu politickému životu. Čerpal z vlastných bohatých skúseností: Než v roku 1996 spustil Fox News, tridsať rokov pôsobil ako jeden z hlavných politických konzultantov Republikánskej strany. Trumpovo prekvapivé víťazstvo teraz dával do historického kontextu a prítomným načrtával jasnú líniu od Nixona až k nemu. Lenže nebol si ani zďaleka istý, či by sám Trump, ktorého politické presvedčenie oscilovalo od republikánov cez nezávislých až po demokratov, dokázal takto vysvetliť svoje miesto v dejinách pravicovej politiky. Ailes si však myslel, že Donalda – ako napokon každý z prítomných – dobre pozná, a bol pripravený radiť mu. A rozhodne bol pripravený vrátiť sa späť do pravicovej mediálnej arény. Okrem mudrovania o dejinách politiky sa preto neustále vracal k svojim plánom, ako dať dokopy aspoň miliardu dolárov, aby odštartoval novú káblovú televíziu.

Ailes a Bannon sa považovali za veľkých znalcov histórie, pretože si čo-to načítali o jednotnej teórii poľa a teórii relativity. Vychádzalo im potom, že hlavnú úlohu v dejinách ľudstva hrá osobná charizma, a preto v nich muži ako oni – a Trump tiež – mali svoje nezastupiteľné miesto.

Ailes si však teraz uvedomoval, že hoci nerád, musí štafetu pravicovej politiky posunúť aspoň na chvíľu Bannonovi. Štafeta pravice sa za tie roky posúvala cez reťaz čudných rúk a za neobvyklých okolností. Dve desaťročia republikánskej agende sekundovala predovšetkým Ailesova televízia Fox News, ktorá ročne dosahovala zisky vyše jeden a pol miliardy. Roger Ailes bol až donedávna najdôležitejším mužom konzervatívneho politického spektra a celý ten čas Donalda Trumpa sledoval s rezignovaným pobavením. Bannon a jeho Breitbart News z Trumpa však teraz spravili prezidenta.

Pred polrokom, keď sa ešte Trumpovo víťazstvo vo voľbách zdalo nemožné, Ailesa, obvineného zo sexuálneho obťažovania, na zlatom padáku odporúčali z Fox News. Za jeho predčasným penzionovaním stáli liberálni synáčikovia osemdesiatpäťročného konzervatívneho Ruperta Murdocha, hlavného akcionára televízie a najväčšieho mediálneho magnáta našich čias. Pád Rogera Ailesa oslavovali v liberálnych kruhoch po celých Štátoch. Zdalo sa totiž, že aj najmocnejšieho strašiaka z konzervatívneho tábora zmietol nový prúd verejnej mienky. O tri mesiace nato sa však Donald Trump, chlap s omnoho pochybnejšou povesťou, priam opradený sexuálnymi škandálmi, stal americkým prezidentom.

* * *

Trump Ailesovi v mnohom imponoval: bol to obchodník, šoumen a pletkár. Obdivoval na ňom, ako prirodzene dokázal plávať vo vodách verejnej mienky alebo – lepšie povedané – ako dokázal až do úmoru nakláňať verejnú mienku na svoju stranu. Trump v tom vedel chodiť. Nemal hanby a vedel narobiť vietor. „Trump si robí svoje,“ hovoril Ailes priateľovi po prvej prezidentskej debate s Hillary Clintonovou. „Donaldovi môžeš tresnúť po hlave, a on si ďalej robí po svojom. Ani si nevšimne, že si mu jednu struhol.“

Na druhej strane, Ailes bol presvedčený, že Trump nemá pevné politické presvedčenie a ani dosť odhodlania. To, že sa práve on stal hlásnou trúbou nahnevaných obyčajných Američanov, ktorí roky tvorili základ divákov Fox News, bolo pre Ailesa len ďalším dôkazom, že dnešný svet je postavený na hlavu. Celé to znelo ako zlý vtip, a Ailes sa začínal báť, či nie na jeho účet.

Utešoval sa však, že politikov predsa dobre pozná. Sledoval ich celé desaťročia: mali rozličný ráz, každý mal vlastný štýl, takpovediac vlastnú veľkosť, vlastné túžby a aj najvlastnejšie obsesie. Politickí konzultanti ako on a teraz Bannon robili s každým. Išlo o obojstranne výhodné spolunažívanie, jeden by bez druhého neprežil. Politici boli figúrky na čele spoločného organizačného úsilia. Politika je hra a konzultanti poznali jej pravidlá. Rovnako ich poznali kandidáti a zvolení zástupcovia. Ailes si však bol viac než istý, že Trump pravidlá nepozná. Trump nemal disciplínu a nevedel predvídať. Nedokázal byť súčasťou žiadnej organizácie a nedalo sa predpokladať, že by sa upísal nejakému programu alebo vyššiemu cieľu. Trump bol podľa Ailesa rebel bez príčiny. Pre všetkých bol skrátka Donald – a viac nebolo treba dodávať.

Na začiatku augusta 2016, ani nie mesiac po tom, čo ho prepustili z Fox News, Ailesa jeho priateľ Trump prizval na spoluprácu. Chcel, aby vzal do správy jeho nešťastnú prezidentskú kampaň. Keďže však Ailes dobre vedel, že Trump neprijíma rady iných a vlastne ich ani nepočúva, ponuku odmietol. Steve Bannon sa o týždeň nato upísať dal.

Keď Donald vo voľbách zvíťazil, Ailes na jednej strane ľutoval, že sa nechopil životnej šance kampaň doviesť do úspešného konca, na druhej strane stále nedokázal uveriť, že Trumpova ponuka mohla naozaj byť jeho životnou šancou. Nazdával sa totiž, že Trumpovo víťazstvo je vlastne nepravdepodobným víťazstvom faktorov, za ktorými stál on a Fox News. Napokon, bol to práve Roger Ailes, kto uvoľnil a poháňal vlnu voličského hnevu, ktorá Trumpa vyniesla k moci. On, Ailes, sa predsa pričinil o vznik pravicových médií, ktoré teraz spievali ódy na Donalda Trumpa.

Ailes patril do úzkeho okruhu ľudí, s ktorými Trump pravidelne telefonoval a radil sa. Dúfal, že po jeho zvolení s ním bude tráviť ešte viac času. Vedel totiž, že aj ako prezident bude Donald Trump pravidelne chodiť do svojej floridskej rezidencie Mar-a-Lago – a tá stojí neďaleko Ailesovho nového domu. Aj napriek tomu však Ailes vedel, že v politike víťazstvá všetko menia, a Trump teraz zvíťazil, stane sa prezidentom. Donald zvíťazil a Roger Ailes doteraz nedokázal pochopiť, akou zhodou bizarných a nepravdepodobných náhod sa tak stalo.

* * *

Bannon meškal tri hodiny. Dorazil až o pol desiatej, keď už bolo takmer všetko zjedené. Oblečený bol ako vždy: mal na sebe dve košele, na nich ešte športové sako a kapsáče. Šesťdesiattriročný Bannon, korpulentný a neoholený, si sadol za stôl k ostatným a hneď sa debata roztočila okolo neho. Víno odmietol s tým, že nepije, a okamžite spustil prúd noviniek, naliehavo opisoval stav sveta, ktorý čoskoro prevezme.

„Senát zaplavíme, pošleme všetkých naraz a do týždňa ich všetkých vypočujú,“ povedal na margo vládneho kabinetu, ktorého zloženie pripomínalo kabinety z päťdesiatych rokov, tvorené vtedy najmä generálmi a veľkopodnikateľmi. „Tillerson prejde za dva dni, Sessions tiež, za dva dni máme aj Mattisa a…“

Od Mattisa, niekdajšieho generála, ktorého prezývali Mad Dog, Besný pes, a ktorého Trump chcel za ministra obrany, Bannon akoby mimochodom prešiel k dlhému výlevu o mučení. Vzápätí sa rozhovoril, ako ho prekvapilo, že generáli sú dosť liberálni, a rozhorčilo, akí tupí sú civilní úradníci v armáde. Z toho bez mihnutia oka prešiel k Michaelovi Flynnovi. Prítomným povedal, že tohto generála, ktorého mal Trump rád a často mu počas kampane otváral politické mítingy, plánuje nastupujúci prezident vymenovať za svojho poradcu pre národnú bezpečnosť.

„Môže byť. Jasné, nie je to Jim Mattis a ani John Kelly, ale môže byť. Len okolo seba potrebuje dobrý tím,“ vyhlásil Bannon nie celkom presvedčivo. Asi preto ešte dodal: „Viete, ak si výber zúžite o všetkých, čo podpisovali otvorené listy proti Trumpovi, a tiež o neokonzervatívcov, potom veľa adeptov nezostane.“

Povedal tiež, že sa na miesto poradcu pre národnú bezpečnosť pokúšal pretlačiť známeho nekompromisného diplomata Johna Boltona. Toho by na mieste poradcu pre národnú bezpečnosť rád videl aj Ailes.

„On vie robiť problémy,“ dodal Ailes, „a je to aj dosť švihnutý čudák, ale potrebujeme ho. Kto tam je ešte dobrý na Izrael? Ale pozor, Flynnovi sa nad Iránom trochu zastavuje mozog.“ Ďalej hodnotil už ohláseného kandidáta na ministra zahraničných vecí: „Tillerson, veď ten rozumie len rope.“

„Trumpovi sa nepáčia Boltonove fúzy,“ zavrčal Bannon pohrdlivo.

„Vraj nevyzerá ako správny minister. Ale veď aj vy poznáte Boltona – človek si naňho musí zvyknúť.“

„Počul som, že má problém. Vraj sa raz v noci pobil v nejakom hoteli a naháňal tam jednu ženu.“

„Dokelu, to keby som bol povedal Trumpovi, možno by tú prácu dostal.“

* * *

Bannon dokázal Trumpa prijať takého, aký bol, a pritom ho nebrať celkom vážne. Trumpa stretol prvý raz v roku 2010. Už vtedy uvažoval nad prezidentskou kandidatúrou. Zúčastnil sa na stretnutí v Trump Tower, kde mu navrhol, aby prispel sumou pol milióna dolárov na kandidátov asociovaných s hnutím Tea Party. Zvýšil by tak svoje šance v boji o Biely dom. Zo stretnutia Bannon odchádzal s dojmom, že z Trumpa toľko prachov nevyžmýka, pretože on vlastne o kandidatúre vážne nerozmýšľa. Odvtedy sa s Trumpom v súkromí nikdy nerozprával dlhšie ako desať minút, ak do toho nerátal pár interview pre rádiovú sekciu Breitbart News. Potom v polovici augusta 2016 dostal na starosť jeho kampaň.

Teraz nadišla Bannonova osudová chvíľa. Celý svet sa zmietal vo víre pochybností o sebe samom. V Británii prešiel brexit, na nahnevanú Európu sa valili hordy emigrantov, pracujúca trieda sa cítila čoraz viac odtrhnutá od politického života, hrozil ďalší kolaps finančných trhov a do toho všetkého rástol liberálny revanšizmus pod taktovkou Bernieho Sandersa. Slovom – všade sa dvíhal odpor. Aj najhorlivejší zástancovia globalizácie váhali, ako ďalej. Bannon preto veril, že obrovské množstvo ľudí je otvorených novej alebo vlastne nie až takej novej myšlienke: svet potrebuje hranice. Musíme sa vrátiť do čias, keď hranice jestvovali, do obdobia, keď Amerika bola veľká. Trump sa stal platformou pre túto myšlienku.

Vtedy v januári bol Bannon súčasťou Trumpovho sveta už päť mesiacov. Samozrejme, všimol si na ňom mnoho zvláštností a nachádzal aj dosť dôvodov na obavy, pretože jeho šéf a jeho názory boli nepredvídateľné. Nič z toho však Trumpovi neuberalo na charizme, ktorou k sebe priťahoval sympatizantov pravice, hnutia Tea Party, ale aj bežných internetových ťuťmákov. Žiadna z Trumpových zvláštností a žiadne obavy neodrádzali Steva Bannona od šance, ktorú pri jeho zvolení zacítil.

* * *

„Steve, chápe Donald, o čo tu ide?“ vyhŕkol zrazu Ailes a uprene sa na Bannona pozrel.

Bannonovi podtext otázky o Trumpovi neunikol. Ailes sa zrejme pýtal na pravicovú politiku: Chápe milionársky playboy, o čom je populizmus? Ale otázka mohla mieriť na podstatu moci ako takej: Chápe Trump svoju úlohu v dejinách?

Bannon sa pred odpoveďou napil vody. „Chápe,“ povedal sprvoti. Potom po badateľnom zaváhaní dodal: „Alebo chápe, čo má chápať.“ Aj keď bol k nemu otočený bokom, Ailes sa na Bannona stále prísne díval, akoby čakal, aké tromfy mladší muž ešte vytiahne.

„Myslím to vážne,“ začal znova Bannon. „Je v tom s nami. Veď je to celé aj jeho program.“ Vzápätí otočil debatu od Trumpa samého k jeho agende. „Hneď prvý deň ohlásime presťahovanie veľvyslanectva do Jeruzalema. Netanjahu s tým úplne súhlasí. Sheldon takisto.“ „Sheldonom“ mal na mysli podporovateľa Donalda Trumpa Sheldona Adelsona, miliardára a kasínového magnáta, ktorý je známy svojimi krajne pravicovými názormi a obhajobou Izraela.

„O tomto Donald vie?“ spýtal sa Ailes neveriacky.

Bannon sa usmial, takmer šibalsky, a pokračoval: „Nech si Jordánsko vezme Západný breh a Egypt Gazu. Nech si to chlapci skúsia – a zadusia sa tým. Saudská je priposratá, Egypt je priposratý, boja sa Iránu. Potom tu máme Jemen, Sinaj a Líbyu… celé zle… A preto nám treba Rusov… Sú Rusi zlí? Jasné, že áno, ale svet nie je dobré miesto.“ Keď o tom všetkom hovoril, tvrdil to so zápalom muža, čo sa chystá od základov zmeniť svet.

„Vieš, ale je dobré vedieť, kto sú tí zlí,“ naťahoval ho Ailes, „a trochu pochybujem, že Donald to vie.“

Bannon sa nedal, nemienil zmeniť tému a ani začať Trumpa okato obhajovať. Skutočný nepriateľ, vyhlásil rezolútne, je Čína. Čína bude protihráčom v novej studenej vojne. Obama a jeho ľudia to nedokázali pochopiť, pretože to, čo sme si mysleli, že chápeme, sme nechápali vôbec. Tu zlyhali americkí tajní. „Comey je podľa mňa treťotriedny chmuľo a Brennan nemá od neho ďaleko,“ povedal Bannon na adresu riaditeľa FBI a riaditeľa CIA.

„Biely dom je teraz v stave ako za Johnsona v roku 1968. Susan Riceová je len Obamova poradkyňa pre národnú bezpečnosť, a pritom ona vlastne vedie vojenskú kampaň proti ISIS. Vyberajú ciele a ona rozhoduje o útokoch dronov. Čiže je to rovnako bezzubé ako za Johnsona. Pentagón im do toho nemôže povedať nič, tajné služby takisto. Médiá sa o to, čo vlastne Obama robí, vôbec nezaujímajú. Vážení, a teraz politiku nabok – toto je primitívny amaterizmus. Ja tiež neviem, čo ten Obama robí. V Kongrese ho vlastne nikto poriadne nepozná, nikto z biznisu ho nepozná. Povedzte mi – čo dokázal a čo vlastne stále robí?“

„Steve, ale vážne – čo na toto hovorí Donald?“ spýtal sa Ailes, čím jasne naznačil, že Bannon sa teraz utrhol a nehovorí za svojho chlebodarcu.

„Súhlasí so všetkým.“

„So všetkým?“

„Bez výhrad.“

„Na tvojom mieste by som, Steve, nedával Donaldovi veľa príležitostí na zamyslenie,“ vyhlásil na to žartom Ailes.

„Priveľa, primálo – to na veci nič nemení,“ odvrkol Bannon.

* * *

„A čo to Rusko, Steve? Do čoho sa tam namočil?“ spýtal sa Ailes naliehavo.

„Podľa všetkého bol v Rusku a myslel si, že sa s ním stretne Putin. Ten ho však mal na háku. Ale stále sa snaží získať jeho priazeň.“

„Hej, Donald je už raz taký,“ povedal Ailes.

„Je to priam nevysvetliteľné,“ odvetil Bannon zamyslene. Naozaj Trumpa občas považoval za prírodný úkaz, ktorý sa nedá vysvetliť.

Znova prešiel od Trumpa k inej téme, akoby ten bol iba ťažkým a prítomným faktom života, za ktorý treba byť vďačný a podriadiť sa mu. Predstavoval si, že on je vlastne šéfdramaturgom Trumpovho prezidentského príbehu, a preto z vlastnej vôle prešiel na dôležitejší problém.

„Najdôležitejšia je Čína, na inom ani nezáleží. Ak nevyriešime Čínu, nevyriešime nič. A pritom je to celé jednoduché. Čína je na tom podobne ako Nemecko v rokoch 1929 až 1930. Číňania sú, podobne ako Nemci, veľmi rozumný národ – kým nevybuchnú. Lenže im raz zašibe, ako Nemecku v tridsiatych rokoch. Potom tu máme dočinenia s ultranacionalistickým štátom. Keď k tomuto dôjde, nebude cesty späť.“

„Obávam sa, že Donald to v Číne neporieši ako Nixon,“ vyhlásil Ailes s kamennou tvárou. Podľa neho bolo nepredstaviteľné, že by práve Donald Trump mohol viesť transformáciu sveta.

„Možno to v Číne porieši malý Bannon,“ usmial sa mladší z mužov. Čo povedal, znelo sebavedomo, no pritom s obrovskou dávkou sarkazmu voči vlastnej osobe.

„A čo ten chlapec?“ spýtal sa Ailes. Mal na mysli Trumpovho zaťa a hlavného politického poradcu, tridsaťšesťročného Jareda Kushnera.

„Pracujeme spolu.“ Z Bannonovho tónu sa nedalo vyčítať, či hovorí pravdu, alebo chce len držať oficiálnu líniu.

„Naozaj?“ Ailes tomu neveril.

„Je v tom s nami.“

„Vraj chodí často na obed s Rupertom.“

„Naozaj,“ začal Bannon, „v tejto veci by som od teba potreboval pomôcť.“ Niekoľko minút sa potom snažil presvedčiť Ailesa, aby mu pomohol odstaviť Murdocha od Trumpa. Magnát totiž teraz novozvolenému prezidentovi často volával a usiloval sa ho presvedčiť, aby sa zmieril s establišmentom. Črtal sa tu ďalší nevídaný obrat v čoraz čudnejšom príbehu amerického konzervativizmu. Bannon od Ailesa chcel, aby Trumpovi, medzi ktorého fóbiami prevládal strach zo zabúdania a senility, naznačil, že starý Murdoch je už dementný.

„Jasné, zavolám mu,“ súhlasil Ailes. „Ale Trump za Rupertom behá ako psík. Ako za Putinom. Pchá sa im do zadku a ide sa posrať z ich pozornosti. Skôr ma trápi, kto za kým stojí.“

Na spokojnosť ostatných hostí sa starší pravicový mág doťahoval s (nie oveľa) mladším až do pol jednej ráno. Starší sa pokúšal pochopiť a vysvetliť, čo Trump Amerike prinesie, a mladší sa podľa všetkého usiloval nepokaziť vlastnú osudovú šancu.

„Donald Trump chápe, o čo ide. Je to Trump, ale chápe to. Pretože Trump je Trump,“ vyhlásil sebaisto Bannon.

„Hej, presne tak – je to Trump,“ uzavrel Ailes nedôverčivo.

1
DEŇ VOLIEB

Popoludní 8. novembra 2016 manažérka prezidentskej kampane Donalda Trumpa Kellyanne Conwayová, ktorá zohrala kľúčovú, priam hviezdnu úlohu v celom tom panoptiku, unavene zamierila do svojej zasklenej kancelárie v Trump Tower. Až do poslednej chvíle sa v centrále kampane okolo nej sotva čosi dialo. Od bežnej úradníckej kancelárie, kde sa to viac než ľuďmi hemží papiermi, ju odlišovalo len pár plagátov s pravicovými heslami nalepených na stenách.

Conwayová mala povznesenú náladu aj napriek tomu, že onedlho prežije ohromnú porážku, hoci nie čistú skazu. Donald Trump voľby nevyhrá – tým si bola istá – ale bolo možné, že rozdiel medzi ním a víťazkou bude menej ako šesť percent. Už to bol výrazný úspech. Blížiacu sa katastrofu nemienila Conwayová brať na svoju zodpovednosť – za všetko mohol Reince Priebus.

Preto Kellyanne strávila väčšinu dňa pri telefóne. Volala priateľom a politickým spojencom a pred každým obviňovala Priebusa. Pred chvíľou dôkladne informovala niekoľko dôverných televíznych producentov a moderátorov. Po volebnej porážke rátala, že jej tieto kontakty pomôžu dostať stále miesto na televíznych obrazovkách. Odkedy v polovici augusta začala pracovať pre Trumpovu kampaň, opatrne dvorila viacerým médiám. Keď sa v mene kampane objavovala na obrazovkách, horlivo kandidáta obhajovala, kŕčovito sa usmievala, vyzerala dotknuto, a pritom pôsobila pokojne. Slovom, jej tvár a svojrázne spôsoby sa v televízii priam vynímali.

Všetkým, čo ju teraz boli ochotní počúvať, hovorila, že aj napriek chybám, ktoré sa v kampani objavili, najviac k Trumpovej porážke prispela diabolská mašinéria Republikánskeho národného výboru. A toho Leviatana viedol predsa Priebus so svojou pravou rukou, tridsaťdvaročnou Katie Walshovou za mediálnej podpory Seana Spicera. Namiesto toho, aby za Trumpom po oficiálnej nominácii od leta už naozaj stáli, výbor, čiže vlastne republikánsky establišment, sa zo všetkého najviac snažil poistiť v prípade neúspechu. Keď kandidát potreboval podať pomocnú ruku, žiadna pomoc neprišla.

Koniec ukážky