Text © 2018 by Peter Opet

Illustrations © 2018 by Tomáš Hasaj

Cover design © 2018 by Lubomír Šedivý

Slovak edition © 2018 by IKAR

ISBN 978-80-551-6597-4

Predslov

Ahoj!

Volám sa Adam, som siedmak, mám dvanásť rokov. Mám aj dvoch súrodencov, s ktorými sa musím deliť o peniaze svojich rodičov. Našťastie, som najstaršie z detí, a preto mám vlastnú izbu, do ktorej ostatní vstupujú len na moje povolenie. Mám aj oboch rodičov, a to je v našej triede exotika. Ale naši sú naozaj exoti. Zobrali sa po dvadsiatich rokoch chodenia na svadbe, o ktorej sa mama dozvedela dvadsať minút pred ňou.

Vytáča ma, keď ma dospeláci stále berú ako decko, ktoré treba poučovať. Akoby oni nerobili žiadne chyby. A milujem porušovanie zákazov! Ja totiž viem o živote oveľa viac, ako si všetci myslia. Veď som už skoro tínedžer!

Víkend s tatkom

„Detičky, najbližší víkend sa máme na čo tešiť,“ zahlásil záhadne otec cestou autom do školy.

„Maminka si potrebuje od rodiny oddýchnuť, lebo som bol každú chvíľu niekde preč na koncertoch. Takže celý najbližší víkend strávime spolu len my, tatko a deti!“ oznámil nám slávnostne.

„Nie! Prečo? Ja pôjdem spať ku Kubovi,“ obratom som zo seba vyprskol závažnú informáciu o tom, že otcov návrh nie je v poriadku. Bol to výmysel. Lenže pri predstave, že celý víkend neuvidím mamu a otec nás bude ťahať na prechádzky do lesa, mi v tej rýchlosti nič presvedčivejšie nenapadlo.

„Ja si vybavím spanie u nejakej kamošky zo školy,“ pridala sa aj sestra.

„Nie, detičky. Maminka si praje, aby sme dali rodinný teambuilding. Žiadne úteky ku kamošom nie sú povolené. Pekne si víkend užijeme v zostave, v akej sa práve vezieme,“ zopakoval tatko svoju predstavu o víkende.

Ešte zopárkrát som skúsil na rodiča nejaké fingované ponuky na prespanie u kamoša, ale bol neoblomný. Nediskutoval o tom so mnou. Viem prečo. Lebo sa mu to hodilo. Povedal nám, že v sobotu ide hrať do kostola na svadbu. Pítrovi, jeho klávesákovi z kapely, niekam ďaleko hodinu a pol cesty autom. Potom je v pláne návšteva jeho krstnej v Piešťanoch a v nedeľu bude program doma. Všetko to mal dôkladne pripravené.

„Adam, volali mi z Markízy, že by si priali, aby si šiel na rozhovor do Telerána so mnou. Keď chceš, môžeš hovoriť, keď nechceš, môžeš čučať. Pôjdeš?“ spýtal sa ma otec vzápätí. Do telky mal ísť na rozhovor o knihe o mne, Život Adama.

„Čo za to?“ odpovedal som mu protiotázkou.

„Nič,“ odvetil otec. „Každé ráno tam robia raňajky, možno ťa ponúknu,“ hodil mi návnadu ako rybe. Presne vie, že toto na mňa zaberá, lebo jedlo a ja sme veľkí kamaráti.

„Ale ja sa pýtam na keš,“ skúsil som to znovu.

„Zadara ťa odveziem tam a potom do školy, to je všetko,“ odpovedal, akoby mu to bolo úplne jedno.

„Oki, rozmyslím si to,“ dodal som, ale aj tak už som bol rozhodnutý, že to skúsim. Prinajhoršom sa mi neujdú raňajky, ale nikdy som tam ešte nebol, tak som bol zvedavý, ako prebieha vysielanie ráno v telke.

Išiel som. Hodina matiky na začiatok dňa mi rozhodne nechýbala. Ráno sme mali na mále, tatko pofrflával, že sme mali vyraziť o desať minút skôr. Stáli sme v zápche a nervózne pokukával na mobil. Prišli sme tam tesne pred vstupom, hneď nás začali obletúvať všelijakí ľudia. Pýtali sa, či chcem aj niečo hovoriť, že by mi dali mikrofón. Ani náhodou, keď neplatia, nič nepoviem! Bolo to tam inak dosť divné. Strašne veľa ľudí v jednom priestore. Štyri kamery, na zemi porozkladané monitory a káble, moderátori, asistentky, kuchárky a kopa hostí, medzi nimi aj my. V televíznom štúdiu už dve panie pripravovali jedlo. Vyzeralo dobre a rozvoniavalo ešte lepšie, až sa mi slinky zbiehali. Potom tatko rozprával o tom, prečo napísal knihu. Vytiahol aj príbeh, ako sa mi v dedine vyhrážala riaditeľka školy, že buď pôjdem zo školy ja, alebo ona. Aj ku mne pristúpila moderátorka Aďa s otázkou, ale povedal som, že k tomu sa nebudem vyjadrovať.

Potom sme stáli vedľa jedla, no nemohli sme ešte ochutnávať, lebo museli na kameru na záver relácie ukázať plné taniere. Po vypnutí kamier sa na jedlo všetci vrhli. Z niekoľkých druhov raňajok, ktoré tam pripravovali, sa mi ušlo všetko, na čo som mal chuť. Iba falošná karfiolová pizza ma nebrala. Zaskočil ma aj prvý hlt bulguru. Pálil ako divá sviňa. Potom baby povedali, že tam dali čili. Skoro som zhorel.

Cestou do školy sme z Markízy brali aj jednu z kuchárok, Julku. Spýtala sa, či ide niekto smerom do mesta. Potom vysvitlo, že pokračuje autobusom do Pezinka a že je Limbašanka. Býva asi dvesto metrov od nás a s tatkom sa doteraz nepoznali. Zvláštne.

Porozprávala nám príbeh, ako sa dostala k vareniu zdravého jedla. Robí výživovú poradkyňu.

Vraj pred pár rokmi vážila stotridsať kíl. Vôbec by som to na ňu nepovedal.

Od tatka viem, že v mojom veku, keď bol siedmak, bol najtučnejší na škole. Mal sedemdesiatšesť kíl. Tiež sa tomu ťažko dá veriť. Ja teda mám nejaké faldíky, ale som v kľude. Oproti jeho vtedajšej váhe mám o dvanásť kíl menej.

„Mami, Jonáš mi zničil tablet! Hodil mi ho pod perinu, ja som sa o ňu oprel lakťom a praskol mu displej. Teraz je cez polovicu fialová šmuha. Jonáš mi musí kúpiť nový!“ kričal som v spálni okamžite po tom, ako sa to stalo. Ani mi v tom hneve nenapadlo, že v posteli leží len otec. Mama si spravila svoj víkend a odišla z domu už včera na obed. Videli sme ju naposledy v piatok ráno pred odchodom do školy.

„Prečo ma budíš? Je víkend, chcem ešte spať! Odchod!“ nahnevane odvrkol tatko, prevalil sa na druhý bok a prikryl sa paplónom tak, že mu spod neho trčala len plešina.

„Stalo sa nešťastie! Mimoriadna udalosť! Keby horel dom, tiež by som ťa mal nechať spať?“ zabrnkal som rodičovi na city. Bol som vytočený, lebo ten tablet som mal len necelý rok a takto dopadol.

„Krásne víkendové prebudenie, Adamko. Ďakujem pekne!“ odvrkol tatko a zhodil zo seba perinu. Posadil sa na kraj postele, pretrel si oči a bez slova vstal, aby vyšetril, čo sa stalo.

Jonáš sa priznal a povedal takú istú verziu nešťastia ako ja. Ale o platení nového tabletu nechcel ani počuť. Tatko takisto. Povedal, že dnes to aj tak nevyriešime a pozrie sa na to v pondelok. Či sa dá tablet opraviť a koľko by to stálo. Aspoň ako-tak ma na dva dni upokojil.

Vyrazili sme na cestu na svadbu. Nechcelo sa nám, ale nemali sme na výber. Tá svadobná dedina sa volala Pruské. Nikdy predtým som tam nebol. Tatko nám sľúbil, že nás pozve na neskorý obed do reštaurácie, keď vydržíme, kým bude hrať. S Ľubom a Pepem vyliezli po schodoch na balkón v kostole. Vybalili trombón, saxofón a trúbku a odtiaľ zhora zahrali dve svadobné pesničky. Pýtal som sa, prečo nejdeme aj na svadbu k stolu. Jeho ďalší kolegovia z kapely tam išli aj so ženami. Tatko mi povedal, že by sme sa tam nudili. Nechápem, ako na to prišiel. Veď pri stoloch plných jedla sa nedá nudiť.

Slovo dodržal, a keď dohrali, zobral nás do reštaurácie, ktorá bola len kúsok peši. Potom sme vyrazili iným smerom, ako sme došli, pod zámienkou, že ideme na prechádzku k zrúcanine hradu Vršatec a ku skalám. Frflali sme, lebo sa nám nechcelo. No uznávam, tie skaly sú fakt parádne, dá sa po nich loziť po úplne strmých chodníkoch, až som mal miestami strach. Zvyšky hradu boli okolo vysokých skál poprepletané chodníčkami pre turistov. No moja predtucha sa predsa splnila. Tatko sa pozrel do mapy a uvidel tam kopec, ktorý bol vraj vzdialený len polhodinu šliapania. Naozaj bol, ale takého prudkého stúpania, že sa Jonáš zasekol kúsok pod vrcholom a povedal, že on ďalej nejde. Tatko sa najprv tváril, že ho nepočuje. Potom uznal, že počuje. Skúšal rôzne triky, ako s bratom pohnúť, ale ten sa zaťal. Nepomohol ani sľub vrcholovej prémie v podobe čokolády. Jonáš sa vie zaťať ešte viac ako ja. Ten keď sa urazí, tak vydrží aj dve hodiny. Tatka to prestalo po chvíľke baviť a vybral sa smerom k vrcholu. Jonášovi povedal, nech ho tam v lese počká, že sa o chvíľu vráti. Kričal som na tatka, že to nemá robiť, ale nepočúval ma. Rovnako ako sestra, ktorá pokračovala s ním. Išiel ďalej a nechal nás tam samých uprostred neznámeho lesa. Ja som pri bratovi zostal, upokojoval som ho a čakal, čo sa bude diať. Nemal som to srdce nechať ho tam samého. Pár minút sa nedialo nič. Už som začínal mať dojem, že otec skúša našu odolnosť, keď sa zrazu natešený ukázal spoza stromov. Tak predsa vymäkol, pomyslel som si.

„Chalani, na vrchol je to len dvesto metrov,“ kričal z diaľky celý vysmiaty.

„Joni, poď, zoberiem ťa na plecia,“ ponúkol bratovi službičku. Jonáš sa naozaj nechal vyložiť na plecia a tatko ho vyniesol po chodníku až hore na kopec. Ten bol zarastený trávou, takže bol z neho krásny výhľad. Vtedy som pochopil, prečo tatko tak strašne chcel, aby sme vyšli hore. On je posadnutý výhľadmi z kopcov. Dokáže vďaka tomu prešliapať celé hodiny. Potom sa rozplýva a mudruje, kde čo všetko vidieť. Videli sme skaly z opačnej strany ako z dediny, aj hrad, na ktorom sme boli pred chvíľou, a na opačnej strane kopce, ktoré sú už v Česku. Stihli sme to presne na západ slnka, dolu sme sa museli ponáhľať, lebo už padala tma.

„Tato, ty máš smolu, že je medzi nami deťmi trojročný rozdiel. Skôr než Adam z puberty odíde, budem v nej ja a za chvíľu zase Jonáš. Takže budeš mať naraz doma troch pubertiakov,“ predpovedala tatkovi, čo ho čaká, Amália. Nechápem, prečo jej to napadlo práve tu na kopci.

Po ceste domov sme sa zastavili na návštevu u tatkovej krstnej v Piešťanoch. Volá sa Ľudmila, to meno sa jej celkom hodí. Je veľmi milá a aj jej deti, teda tatkove sesternice Janka a Lucia a bratranec Jojo. Lenže ten už býva s frajerkou inde. Návšteva bola celkom nuda. Keď som bol menší, bavili ma návštevy u nej oveľa viac. Na rozlúčku nám Janka nabalila kilové balenie cukríkov pre všetkých a každý zvlášť ešte dostal po jednom balení čokolády. Zrazu dostala táto návšteva celkom inú úroveň. Bohužiaľ bol pri odovzdávke darčekov aj tatko a hneď zasiahol: „Toto im, prosím, nedávaj, lebo presne viem, čo budú zajtra raňajkovať. Ja to zoberiem a rozdelím.“ Tak sa aj stalo.

Lenže tatko si rád pospí a svojej povesti neostal nič dlžný. Ja cez víkendy vstávam prvý aj dve hodiny predtým, ako sa preberú k životu rodičia. Moja prvá ranná úloha, ktorú som si dal, bola nájsť včerajší sladký darček. Rodičovské úlohy majú oveľa drsnejšiu podobu: vypratať umývačku riadu, porobiť školské domáce úlohy a tak ďalej. Ale kým chýba dozor, robím si, čo chcem. Raňajkujem, čo ja chcem, a to priamo na gauči, alebo si pustím film, ktorý mi naši zakázali.

Keďže som znalec, mám dobre vychytanú otcovu večernú lenivosť. Jemu sa už väčšinou večer nechce nič riešiť. Vyhovára sa na to, že veľa večerov počas roka pracuje, tak si tie zvyšné chce užiť v pokoji. Lenže ja viem, čo je pravou príčinou. Je to jeho lenivosť. Dobre to poznám, lebo som ju po ňom zdedil. Najviac z mojich vlastností mi vyčíta práve túto jednu. Čo sa čuduje, keď mám po ňom polovicu génov?

Nedávno som požiadal mamu, aby ma zobrala na inteligenčný test. Mal som podozrenie, že som retard, tak nech mi to potvrdia. Odbila ma, že som už predsa na teste bol, keď som nastupoval do školy. Že mi namerali 126 bodov, a to som sa pri posledných otázkach už nudil a odmietol na ne odpovedať. Že nad 130 bodov majú len dve percentá populácie, takže sa nemám strachovať o svoju hlavu. Že mám viac problém s lenivosťou a zbytočne sa zhadzujem a vymýšľam. Nerád si to priznávam, ale teraz sa tá dedičnosť na mne kruto podpisuje.

Tipol som si, kde by sa mohli sladkosti od krstnej nachádzať. Nedal si ani tú námahu, aby ich skryl. Len tak ich nechal položené v kufri auta. Medzitým už vstali aj súrodenci, tak sme sa obslúžili. Nech v tom nie som namočený sám. Každý si dal kúsok čokolády, aj sme si vymenili vzorky a navzájom sa ponúkli. Kilové balenie cukríkov nechal tatko položené provokačne v kuchyni. To sme obišli.

Hneď ráno po prebudení sa spýtal: „Čo ste raňajkovali, deťúrence?“

„Nič,“ zahlásil som obratom.

„Lenže ja som počul buchnutie dverí auta,“ povedal a čakal. Myslel si snáď, že sa hneď priznáme? Tak to teda nie. Vedel som, že je na stope, ale mlčal som. Zo súrodencov tiež nevypadlo ani slovko.

„Nemá zmysel zatĺkať. Ukážte mi svoje sladkosti, ktoré ste včera dostali,“ požiadal nás úplne pokojným tónom. Pozreli sme sa na seba. Kývnutím hlavy som dal pokyn na to, aby sme otcovi predložili náš úlovok z kufra. Samozrejme, zistil, že sme sa do sladkostí už pustili. Každé balenie bolo načaté.

„Super! Koľkokrát sme vám hovorili, že sladkosti sa u nás nejedia ako hlavné jedlo?“ sprdol nás, že sme ho sklamali, a všetko nám zobral. Vôbec som však nepochopil to, že ich položil v kuchyni na chladničku. Prečo to dal na voľne prístupné miesto, odkiaľ som si svoju čokoládu ešte ten istý deň doobeda zobral a celú ju spráskal.

Ponúkol som sa, že odškodním tento ranný prešľap uvarením raňajkoobeda. To je u nás bežné víkendové jedlo. Raňajky sú to pre rodičov, ktorí ráno pijú čaj a jedlo si dávajú v čase, keď už normálny človek vyhladne a obeduje. Tak ako my deti.

Rozdelili sme si úlohy. Tatko spravil ryžu, lebo tá mi akosi nejde. Ja som nakrájal šampiňóny nadrobno a dali sme ich len tak nasolené a nakorenené podusiť. K tomu som pripravil svoju naj gastro vychytávku – šalát z cottage syra. To je čerstvý syr pomiešaný s jemne posekanou mrkvou a kapustou. Jednoduché, rýchle a veľmi chutné. Mňam. To jedlo som schopný spraviť za desať minút, ak nemusím po sebe upratovať kuchynský pult.

Plán poobedňajšieho programu bol jasný. Ideme do skateparku v Pezinku. Zajazdíme si na kolobežkách, tatko nás pozve na večeru a na záver dňa sa presunieme na plaváreň. Z plánu sa však podarilo realizovať len prvú časť. Keď sme jazdili, zrazu k nám priplachtil čierny drak aj s lankom. Niekto si ho asi púšťal a uletel mu, hneď nám napadlo. Utekali sme za tatkom, aby sme sa mu pochválili s úlovkom dňa. Tatko sedel v aute, na ušiach mal slúchadlá a pozeral do notebooku. Bol v zápale písania pesničky, ťukal do klávesnice, pokyvkával hlavou a nevnímal nás. Vysypali sme na neho, čo sa nám práve stalo.

„Keď sme sem prišli, ten drak lietal asi 50 metrov od nás, podľa mňa niekomu uletel na tejto betónke,“ ukazoval prstom na cestu vedľa ihriska.

„Choďte sa tam pozrieť, či tam nie je niekto, komu chýba,“ odporučil nám.

Utekali sme s Amáliou tým smerom a naozaj. Bol tam taký starší pán s deckom. Spýtali sme sa ho a on sa rozžiaril šťastím.

„Áno, to je náš drak, ďakujem, že ste ho priniesli. Tu máte desať eur nálezné,“ dopovedal a podával mi z vačku vybratú dokrčenú desinu.

„Ďakujem!“ odpovedal som. Taký viem byť slušný chalan, keď sa ku mne dospelí správajú pekne. Rozmýšľal som, ako naložiť s čerstvým zárobkom. Toto je oveľa výnosnejšie, ako predávať hrozno. Za dve minúty som zarobil desať eur! Musím sa podeliť s Amáliou, lebo mi pomáhala draka zbaliť, a niečo dám aj Jonášovi, nech nefrfle. Navrhol som sebe päť, Amálii štyri a Jonášovi jedna päťdesiat s tým, že mu päťdesiat centov doložím zo svojho. Lenže Jonáš sa prudko urazil a prestal sa s nami baviť. Držalo ho to ešte polhodinu, kým sa stalo to, čo nám zmenilo plán a zrušilo aj sľúbenú večeru v reštaurácii.

Brat padol po nepodarenom doskoku z kolobežky tak nešťastne, že si zodral pol tváre a rozbil peru. Vyzeral príšerne. Reval ako všetky sirény dokopy, keď ich spustia v piatok na obed raz za mesiac. Tatko ho zobral umyť sa do susednej reštaurácie a zavelil, že sa ide domov.

„Sľúbil si nám reštiku!“ vyčítavo som sa ozval, keď zvrtol auto smer Limbach a nie do Pezinka.

„Adam, všimol si si, že tvoj brat ešte pred chvíľou krvácal, rozbil si ústa a nie je schopný sa ani napiť? Zaujíma ťa aj niečo iné ako tvoj žalúdok?“ pustil sa do mňa.

Samozrejme, že zaujíma: peniaze, keš, lóve, odmeny, vreckové, darčeky a potom aj výbušniny, šiltovky, petardy, kamoši, tenisky a ešte by sa toho našlo.

Nakoniec som to zobral športovo. Chápal som, prečo sme išli domov. Keby sa takýto úraz stal mne, určite by ma návšteva reštiky v takom stave zaujímala ako najposlednejšia vec na svete.

Koniec ukážky