Ukážka z elektronickej knihy

Venujem Ivah, Alexandre a Henrymu

Copyright © 2018 by Abby Hanlon

This edition published by arrangement with Dial Books for Young Readers, an imprint of Penguin Young Readers Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Katarína Škorupová 2018

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2018

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať
ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-3479-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

PRVÁ KAPITOLA

Vankúšbát

Volám sa Dorka, ale každý mi vraví inak. Dorota, Dora bláznivá alebo aj Dorka Magorka. Moja nepriateľka na život a na smrť Pažravica Žravica sa ma snaží chytiť a odvliecť do svojej jaskyne. Ale dnes mám problém, ktorý je ešte väčší  ako Pažravica Žravica.  Je to môj kabát.

„Zbláznim sa z toho, ako ti svedčí! Si v ňom rozkošná,“ presviedča ma mama.

„Je našuchorený!“ protestujem.

„Je pekný a mäkučký,“ nedá sa mama.

„Je nafúknutý a našuchorený!“ kričím.

„Nádherný teplý kabát,“ bozkáva ma.

„Niekto doň napchal vankúše! Preto je taký NAŠUCHORENÝ! Nebudem ho nosiť!“

„Ale no tak,“ tíši ma mama. „Oblečieš si ho a hotovo! Vonku mrzne.“

„To nie je kabát, ale VANKÚŠBÁT! “

„Prestaň kričať. Budeš ho nosiť!“

„Prečo ma nútiš nosiť ten hlúpy vankúšbát!!!“

„Tak poď, ty veľká našuchorená guľa,“ ozve sa môj veľký brat Luky. „Odchádzame.“

„Kedysi to bol môj kabát,“ hovorí moja staršia sestra Viola. „No na mne vyzeral určite oveľa lepšie.“

Na školskom dvore sú už moji kamaráti Rozabela a Tomi. Len čo ich zbadám, vyzlečiem sa.

„NIKTO! – naozaj NIKTO! – MA nedonúti nosiť tento otrasný vankúšbát!!!“

„Tak fajn,“ ozve sa Tomi. „Kto sa chce hrať na škrečky, nech sa prihlási.“

Ale presne uprostred hry zazvoní na hodinu. Je čas ísť dnu.

„Dorka, však si spomínaš na náš ranný program?“ pýta sa učiteľka.

Cez prestávku si ideme zo skrine vybrať kabáty. No keď zbadám na dlážke svoj otrasný našuchorený vankúšbát,  prestane mi fungovať ruka.

A tak sa postavím do radu bez kabáta. Vonku nie je zima. Učiteľka si to ani nevšimne.

„Tak si ešte chvíľu počkáme na ticho,“ hovorí učiteľka. „Keď sa utíšite, pôjdeme... počkať... a toto je čo?“ Zodvihne z dlážky našuchorený vankúšbát.

„Čí je to kabát?“

Chystám sa povedať: „Môj,“ ale moje ústa sa nie a nie otvoriť.

„Všetci sa sem pozrite, prosím. Vie niekto, čí je to kabát?“

Rozabela chce už-už vykríknuť moje meno, ale pozrie sa na mňa... a zháči sa. Stisne pery.

„Ten kabát musí niekomu patriť. Nespadol sem predsa z neba.“

Aj Tomi na mňa zíza. Oči mu vyliezajú z jamôk.

Ale ja si hľadím na tenisky.

„Dorka... ty nemáš kabát. Nie je to tvoj?“

Hlava sa sama z ničoho nič pokrúti.

Nepovedala som ani slovo, ale  je to tak. Najprv sa mi zablokovala  ruka, potom ústa a teraz hlava! Časti môjho tela sú určite zakliate.

Už sa na mňa pozerajú všetci, nielen Rozabela s Tomim.