Gabriele Marie Cristen

MARIA THERESIA. Zwischen Thron und Liebe

Copyright © Gaby Schuster, vertreten durch Medienbüro München

Copyright © 2004 für alle Ausgaben und Auflagen Knaur Verlag.

Ein Unternehmen der Droemerschen Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf.

GmbH & Co. KG, München

Translation © 2006, 2018 by Elena Linzbothová

Jacket design © 2018 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2006, 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6178-5

Prológ

VIEDEŇ, 2. NOVEMBRA 1780

„Hrobka ma už nechce pustiť.“

„Chce s ním hovoriť? Rozpráva sa s mŕtvym?“

„Ticho! Síce už dobre nevidí, no uši má tenké ako vždy. Je mrzutá, keď sa jej za chrbtom šušká.“

Dve dámy v zamatových pelerínach obrúbených kožušinou sa tisli k sebe, hľadajúc ochranu v závetrí koča. Hoci popoludnie sa ešte len začalo, nad Múčnym trhom viseli sivé mraky sviatku Všetkých svätých, akoby sa už zvečerievalo. Ostrý vietor veštil znova dážď, hnal pred sebou smeti a suché lístie. Priestranstvo pred kapucínskym kláštorom, zvyčajne pestro sa hemžiace trhovníkmi, krikom a životom, bolo dnes opustené a holé, kam len oko dovidelo. Cisárska ríša spomínala na duše svojich zomretých.

Do odfrkovania konského záprahu, do štrngotu a cvengotu postroja a vŕzgania koča, stojaceho pred vchodom do kapucínskeho kláštora a hojdajúceho sa v kožených popruhoch perovania, sa miešal iba tichý čľapot Donnerovej fontány, z ktorej dala cisárovná odstrániť holých anjelikov, pobúrená toľkou nahotou. Dvaja mocní mladí muži v uniforme cisárskej gardy práve s úctou pomáhali z koča neforemnej postave. Matróna, oblečená od šušťavých okrajov sukne až po vdovský čepiec do najčernejšej černe, dychčala od námahy.

Ledva stála na vlastných nohách, už aj podráždene klopala o dlažbu čiernou palicou, ktorá jej zrejme slúžila rovnako na pomoc pri chôdzi ako na hrozenie. Vôbec si nevšímala poznámky zvedavcov, čo postrehli jej príchod, a príkrym hlasom sa obrátila na svoje sprievodkyne. „No tak, čo je? Hádam by sa niektorá z vás mohla postarať, aby nás vpustili, alebo tu máme zízať?“

„Samozrejme, veličenstvo, hneď, veličenstvo.“

Mladšia z nich, ktorá sa len zopár dní tešila privilégiu, že môže slúžiť cisárovnej, sa rozbehla k bráne, až sa takmer zrazila s gardistom z telesnej stráže. Za krátky čas svojej služby sa už naučila, že jej apoštolské veličenstvo, Máriu Teréziu Habsbursko-Lotrinskú, cisárovnú-vdovu Svätej rímskej ríše nemeckého národa, arcivojvodkyňu rakúsku a kráľovnú Uhorska a Čiech, neradno nechávať čakať.

Brána sa otvorila skôr, ako doznel posledný, plechový tón zvončeka. Páter kapucín s rukami zimomrivo vopchatými v rukávoch kutne so slávnostnou úctou sklonil hlavu a s mrmlavým pozdravom vpustil skupinu. Aj zbožní bratia mali svoju skúsenosť s netrpezlivosťou vznešenej dámy.

Brána s tlmeným buchnutím vymkla každý ďalší zvuk zvonka. V náhlom tichu sa monotónne klopkanie palice a kroky kňažnej ozývali nezvyčajne nahlas. Kráčala pomaly, starostlivo si rozdeľovala sily.

„Prečo to robí?“ pošepkala mladá kontesa Starhembergová do ucha svojej spoločníčke napriek predchádzajúcemu varovaniu. Zvedavosť zvíťazila nad ostýchavosťou. Nedbajúc na urodzených predkov, ktorí jej zabezpečili vytúžený úrad dvornej dámy, mala bezočivú túžbu po poznaní ako predmestská práčka.

„Moja milá, je Všetkých svätých. Okrem toho je pre ňu útechou modliť sa v jeho hrobke,“ zašepkala tichú odpoveď grófka Bräunerová. „Možno si tiež predstavuje, že ju vo svojej rakve počuje.“

Kontesa vyvalila oči v afektovanom zhrození. „Čo už môže taká mŕtvola počuť? Navyše taká, ktorú rozrezali a pochovali v rozličných kostoloch. Srdce leží v augustiniánskom kostole, vnútornosti v Dóme svätého Štefana. Človeku môže prísť zle, keď si pomyslí, čo s takým mŕtvym cisárom urobia. Aj ju raz čaká to isté.“

Grófka pokrčila plecami a mlčala. Medzitým sa dostali k výťahu, ktorý umožňoval šesťdesiattriročnej panovníčke vstúpiť do cisárskej hrobky tak, aby nemusela použiť úzke, vyšliapané kamenné schody. Jednoduchá trámová konštrukcia s kladkou a čalúneným kreslom nevzbudzovala na pohľad veľa dôvery. Spolu s malou Starhembergovou však predsa pomohla cisárovnej sadnúť si do kresla a prevzala palicu, ktorá už nebola potrebná.

„Tak už prestaňte s tým poťahovaním,“ sťažovala sa vladárka mrzuto na úsilie nervóznej kontesy poukladať ešte aj brokátové sukne cisárskeho vdovského rúcha do úhľadných záhybov, aby všetko malo svoj poriadok.

„Allez, páni, do práce!“

To platilo pre gardistov, ktorí obsluhovali konštrukciu, zatiaľ čo cisársky hlavný dvormajster, gróf Paar, vlastnoručne upevnil popruh, čo držal kňažnú v jej výťahovom kresle. Potom dal znamenie mužom pri lanách. Konštrukcia sa s hojdaním zdvihla a pomocou otáčavého brvna ju opatrne umiestnili nad veľký otvor v klenbe kupoly, než ju začali pomaly spúšťať do hĺbky osvetľovanej fakľami.

Kontesa zatiaľ pátrala v meravej tvári pod vdovským čepcom po stope strachu, znaku života, po náznaku citu, prezrádzajúcom, čo cíti cisárovná pri tomto hrôzostrašnom zostupe. Avšak neobjavila ani len príznaky bývalej krásy, o akej hovorilo toľko obrazov v Hofburgu a Schönbrunne.

Toto boli črty mrzutej, zavalitej vdovy, s mäsitými lícami a hlbokými vráskami na čele a v kútikoch úst. Oči ležali medzi všetkými tými vráskami kalné, sčervenené a malé. Svedčili o nedostatku spánku a dlhých hodinách práce pri svetle sviec. Ochabnutá bledá pleť hovorila o chorobe a únave. Cisárovná na okamih vzhliadla a zbadala skúmavý pohľad. Mladej dvornej dáme sa zdalo, akoby vedela prečítať všetky pohŕdavé myšlienky za jej čelom. Poverčivo sa prežehnala.

„Nemusíte sa o mňa báť.“ Cisárovná pokladala zbožné gesto za starosť a jej hlas, zvyknutý rozkazovať, bol tým tichší, čím hlbšie klesala. „Pri mojom milom mŕtvom som v najlepšej spoločnosti.“

Dvorná dáma sa zmätene prežehnala ešte raz. Odstúpila od otvoru v klenbe, akoby sa bála, že aj ju to stiahne nadol.

„Dobrotivé nebo, ja…“

„Ticho, blázonko,“ skočila jej do reči grófka skôr, než mohla pokračovať v reči. „Nepatrí sa nám, aby sme posudzovali konanie vzneše…“

Ostrý treskot podobný zapráskaniu biča, tlmený výkrik a hrozný buchot prerušili aj ju.

„Môj ty pane, čo to bolo?“

„Lano sa pretrhlo!“ Gróf Paar sa ustarostene vrhol dopredu, strčil hlavu do otvoru. „Veličenstvo! Preboha, veličenstvo?“

Medzitým grófka schmatla kontesu za rameno a okamžite ju ťahala ku schodom. „Rýchlo, musíme sa pozrieť za cisárovnou!“

Mladá dvorná dáma sa ani nemala kedy báť. V nejasnom svetle kniežacej krypty, ktorú len trochu ďalej vpredu v novej cisárskej hrobke osvetľovali fakle, potkýnala sa po nerovných kamenných platniach minulých storočí za svojou spoločníčkou. Kreslo s nehybnou panovníčkou, našťastie, stálo neporušené presne pred dvojitým sarkofágom, kde mŕtvy cisár čakal na deň, keď si jeho manželka ľahne vedľa neho.

Tichom preniklo tlmené zastonanie. Kontesa v poslednej chvíli potlačila hysterický výkrik, lebo pochopila, že zvuk pochádzal od jej panovníčky, a nie z niektorej rakvy.

„Čo sa stalo?“ počula, ako sa zmätene pýta cisárovná a ako jej grófka Bräunerová chlácholivo odpovedá: „Zdá sa, že sa roztrhlo lano, veličenstvo. Zrútili ste sa aj s kreslom do hĺbky, neublížili ste si?“

„Tvrdo som dosadla a hrozne ma ponatriasalo,“ dychčala kňažná, zdĺhavo skúmala svoje končatiny a napravila si skĺznutý čepiec. „No myslím, že všetko je tam, kde má byť.“

„Veličenstvo? Cisárska výsosť? Nebesá, aké nešťastie! Vôbec neviem, čo by som mal povedať?“ Gróf Paar sa s poletujúcimi polami kabáta hnal na miesto.

„Potom buďte ticho a neobťažujte nebesá hlúposťami,“ odpovedala nevľúdne cisárovná. Už prekonala šok a opäť našla svoju zvyčajnú autoritu. „Treba okolo pretrhnutého lana robiť taký cirkus? Nechajte ma, prosím, osamote s mojím manželom. Medzitým sa páni tam hore môžu postarať, aby dali konštrukciu opäť do poriadku.“

„Ale to potrvá, veličenstvo. Aj navijak sa dolámal…“

„Nuž, lepšie navijak ako môj krk. Takmer by sa mohlo zdať, že hrobka ma už nechce pustiť.“

„Veličenstvo ráči žartovať,“ zhrozil sa rozhorčene hlavný dvormajster. „Pravdaže, určite si to vyžiada trochu času, dopraviť sem nový materiál.“

„Tak nech sa s tým konečne začne. Nerobí mi starosti čakať tu. Som obklopená mŕtvymi, ktorých som milovala a ktorí milovali mňa. Želám si zostať s nimi sama.“

Dvorné dámy si vymenili spýtavý pohľad a cisárovná si ho ihneď všimla. „Platí to aj pre vás, milé dámy.“

Dvormajstrovo vyzývajúce gesto už vôbec nebolo potrebné. Ani jedna z nich nestála o to, aby robila svojej panej spoločnosť pri tejto príšernej návšteve. Stiahli sa tak náhlivo, až to pripomínalo útek. Lakované drevené podpätky ich módne vyšívanej obuvi náhlivo klopkali po úzkych schodoch, ktoré pre ich ťažkopádnu panovníčku medzičasom predstavovali neprekonateľnú prekážku.

Cisárovná-vdova, chorá na tele i na duši, musela už dlhší čas využívať pomoc nosidiel a výťahov dokonca aj vtedy, keď chcela opustiť svoje miestnosti na druhom poschodí Hofburgu. Aby jej aj tu ušetrili vystupovanie po schodoch, viedla z priestranstva pred Hofburgom rampa na vrchol hradného múru. Po nej sa cisársky koč dostal na bellariu, vysoký výstupok na západnej strane leopoldovského krídla, takže Mária Terézia mohla vystúpiť rovno pred svojimi apartmánmi na druhom poschodí. Takto sa dostala po rovine do svojich sivo vytapetovaných komnát, kam sa nasťahovala po cisárovej smrti.

„Najlepšie bude, ak počkáte tu, aby ste mohli prebehnúť a pomôcť jej veličenstvu, keby bolo treba,“ dával gróf Paar pokyny obom dámam, ktoré sa márne obzerali po nejakej lavici alebo stoličke v klenutej chodbe.

Zatiaľ čo grófka Bräunerová znášala nepohodlie mlčky a oprela sa o vápnom natretú stenu, kontesa Starhembergová utrápene vzdychala a napriek teplej peleríne si rukami zimomrivo objímala telo. V tejto predsieni smrti bolo chladno, nepohodlne a priveľmi ticho. Márne sa namáhala prekonať strach.

Takto si skvelý život cisárskej dvornej dámy skutočne nepredstavovala.

VIEDEŇ, NA DEŇ VŠETKÝCH SVÄTÝCH ROKU 1780

„Je čas odísť.“

Aké sú mi len protivné tieto jasné, čisté dievčenské tváre, do ktorých život ešte nič nevpísal.

Všetky majú spoločné spýtavé oči, čo zo mňa robia čudnú starenu, ktorá by radšej mala zostať doma vo svojej modlitebnej stolici, než aby otravovala svet svojimi želaniami a požiadavkami.

Už viem, prečo sa najradšej dám obsluhovať staršími ženami. Nezrelé panny ma len nútia uvedomiť si, že je čas odísť, urobiť miesto. Taká ako malá Starhembergová, si už nevie ani len predstaviť, že pred viac ako štyrmi desiatkami rokov by sa bola vedľa mňa stratila.

Mária Terézia tých čias mala bezstarostný pôvab tanečnice, pružné telo princeznej, ktorá nevedela nič o strastiach šestonedelia, a sebavedomú hrdosť milovaného dieťaťa, ktoré sa už zaskvelo na scéne v operných áriách a nemuselo sa spovedať zo žiadnych hriechov okrem netrpezlivosti a ľahkomyseľnosti.

Bola rozmaznané stvorenie, domnievajúce sa, že celý svet jej bude ležať pri nohách len preto, lebo jej lichotil otcovský dvor. Zaľúbené dievča, ktoré nechcelo pochopiť, prečo rozprávkový princ, o ktorom pevne predpokladala, že zostane navždy pri nej, náhle odcestoval.

VIEDEŇ, MAREC 1729 – DECEMBER 1735

„Nezrieknete sa Lotrinska – nebude arcivojvodkyňa!“

Bola jar, písal sa rok 1729 a ja som mala smiešnych dvanásť rokov, keď sme sa museli po prvý raz rozlúčiť. Spomínaš si na ten deň, František? Práve si zložil poklonu môjmu cisárskemu otcovi a dostal si povolenie odcestovať.

„Odchádzate?“

Pozbierala som všetku odvahu a postavila sa do cesty Františkovi Štefanovi Lotrinskému, keď vychádzal z cisárovej súkromnej audienčnej siene.

„Cisárska výsosť…“ Hodil pohľad na oboch gardistov z telesnej stráže, ktorí napravo a naľavo od dverí meravo hľadeli do prázdna, no istotne počuli každé slovo. „Ušli ste grófke Fuchsovej?“

Myknutie plecami bolo mojou dostatočnou odpoveďou. Toto bol prípad nutnej potreby a v takom prípade neplatí žiadna etiketa.

„Rozlúčili ste sa s cisárom?“ predpokladala som, zatiaľ čo sme vkĺzli do nerušeného okenného výklenku, kam nemohli nazrieť ani gardisti, ani žiadny okoloidúci obyvateľ Hofburgu.

„Áno. Očakávajú ma doma v Lotrinsku.“

„Ach…“

Tvoj domov je predsa tu vo Viedni, u nás, u mňa, chcela som protestovať, no slová mi zostali trčať v hrdle. Dedička trónu a arcivojvodkyňa musela zachovať postoj, ako dvanásťročná už byť dámou. No ani všetka výchova nepomáhala proti strachu, že zostanem sama. Po prvý raz som si všimla, že dôverne známy mladík v posledných mesiacoch urobil krok k mužovi. Vysoký bol vždy, trochu šľachovitý, s nenútenými pohybmi. Avšak medzičasom vyplnili vyšívaný kabátec široké plecia a v hlase sa ozývalo nové sebavedomie.

František Štefan Lotrinský sa minulého decembra dožil dvadsať rokov a žiarivými modrými očami hľadel na mňa tak, že som mala v hlave úplný zmätok. Srdce pod úzko zošnurovaným živôtikom hodvábnych, ružami vyšívaných šiat mi bilo ako divé. Zbadal ten pohyb pod látkou?

„Čo budem robiť, keď ma opustíte?“ zašepkala som do mlčania a nepokojné prsty som zaborila do záhybov sukne.

„Vôbec nebudete mať času na mňa pomyslieť, Terézia,“ odvetil veselo. „Váš deň je plný lekcií. Popri hodinách hudby a spevu, vyučovania maľby pastelom a všetkého toho, čo sa musí učiť dedička trónu, sotva zostane miesto na zbytočné myšlienky na nejakého Lotrinského. Určite na mňa zabudnete skôr, ako môj koč prejde cez viedenské predmestia.“

„Na svojich priateľov nezabúdam,“ protirečila som výbušne. „Sme predsa priatelia?“ dodala som podozrievavo po kratučkej pauze a váhavo som k nemu natiahla ruky.

Uchopil ich. „Ako o tom môžete pochybovať, Terézia?“

To je otázka! Lebo v tomto dvanástom roku života som sa naučila pochybovať o všetkom. Vari nečakal celý dvor na to, že nás dajú dohromady ako snúbencov? Vari nevedel aj ten najhlúpejší kominár, že lotrinského princa vychovali vo Viedni, aby sa oženil s dedičkou trónu? Lenže prečo prešli osemnáste narodeniny Františka Štefana a môj cisársky otec neurobil rozhodnutie, na ktoré všetci čakali? Lebo som bola vtedy ešte primladá?

Medzičasom som bola o dva roky staršia, ale on mu namiesto toho dovolil, aby odišiel domov a prevzal dedičstvo po svojom nebohom otcovi. Bol to koniec politiky, ktorá mala viazať Lotrinsko na Rakúsko? Koniec mojich snov? Lebo nikoho som si nechcela vziať za muža väčšmi ako láskavého princa so smejúcimi sa očami.

Vtedy som ešte netušila o ohrozenej rovnováhe európskych síl. O tom, že cisár sa zaviazal na výmenu za uznanie pragmatickej sankcie dať dohromady moje manželstvo s princom, ktorého záujmy sa zameriavali proti Francúzsku, a preto nepredstavoval nebezpečenstvo pre námorné mocnosti Španielsko a Anglicko. Najprv to bol Clemens Lotrinský a po jeho smrti ďalší najstarší syn František Štefan.

Naproti tomu Francúzsko odjakživa hľadelo žiadostivým okom na Lotrinsko. Matka Františka Štefana, dcéra tej Lieselotte Falckej, čo sa vydala za brata kráľa Slnko, mala urobiť prvý prielom do pevnosti Lotrinsko. Avšak francúzsky kráľ podcenil vojvodu Leopolda, ktorému priviedol urodzenú nevestu. Lotrinský sa radšej spojil so svojím priateľom a bratrancom, mojím cisárskym otcom, Karolom VI. Habsburským. Spojenectvo mal korunovať sobáš ich detí, pričom cisár v tomto prípade dokonca strpel aj to, že matka môjho budúceho manžela pochádzala z francúzskeho kráľovského rodu. Habsburgovci a Bourbonovci boli od vojny o španielske dedičstvo v spore.

Pravdaže, pre mňa platilo len to, že najmilší priateľ, akého som na dvore mala, bol teraz vládnucim vojvodom Lotrinska a mal nastúpiť do tohto úradu vo svojej rezidencii v Lunéville. Jeho matka ho tam už netrpezlivo očakávala.

„My aj vždy ostaneme priateľmi, Rezi,“ potvrdil teraz František nežne a použil dôverné detské oslovenie, ktoré používala iba moja najbližšia rodina a najmilšie spoločníčky pri hrách z popredných rodín krajiny.

Prvý raz som sa mu neodvážila veriť. Záležalo rozhodnutie za priateľstvo alebo proti nemu naozaj od nás dvoch, alebo posledné slovo mala politika?

Doteraz som si takmer vôbec nerobila starosti z toho, čo znamenalo byť cisárovou dedičkou. Učila som sa poslušne, čo sa odo mňa žiadalo, no väčšiu radosť mi robili hodiny hudby a maľovania. V tejto chvíli som si však s hrôzou uvedomila, že v budúcnosti budem musieť venovať viac pozornosti výkladom pána dvorného knihovníka Spannagela.

Odchod Františka Štefana diktovalo výlučne štátnické umenie. Veľmi dobre som vedela, že aj môj otec sa s ním ťažko lúči. Bol preňho nielen synovec, ale aj syn, ktorého mu osud tvrdošijne odoprel. Keď sa už musel týmto diplomatickým podmienkam podvoliť cisár, potom bolo štátnické umenie pre môj život dôležitejšie, než som doteraz tušila.

„Musíte mi písať,“ zaprisahávala som princa a po prvý raz som akceptovala fakt, že odchádza. „Tak často, ako to bude možné, aby som vedela, ako sa máte. A ja vám budem odpovedať.“

„To nie je možné, Terézia.“

„Pochybujete o mojej schopnosti napísať list?“ vzkypel vo mne osudový temperament, ktorý sa už roky pokúšala krotiť moja guvernantka.

„Ani najmenej, cisárska výsosť,“ prívetivo odolával. „No dvorská etiketa nedovoľuje, aby arcivojvodkyňa z rodu Habsburgovcov písala listy mužovi, ktorý nie je ani jej snúbencom, ani blízkym príbuzným, to obaja vieme. Nemôžeme si robiť ilúzie.“

Zaťala som zuby do spodnej pery a zvraštila čelo. Mal pravdu. Môjmu cisárskemu otcovi veľmi záležalo na tom, aby sa vo vzájomnom oficiálnom styku presne dodržiavali pravidlá španielskej dvorskej etikety. Nie nadarmo postavil po boku Františka Štefana hneď troch mužov, grófa Cobenzla, baróna Pfütschnera a apelačného radcu Langera, ktorí sa po uplynulých päť rokov starali o to, aby jeho výchova a správanie zodpovedali pravidlám cisárskeho dvora.

Z nášho úkrytu som vrhla cez plece ustarostený pohľad von. Čakala som, že každú chvíľu uvidím grófku Fuchsovú, zastávajúcu už rok funkciu mojej aje, ako sa na dvore hovorilo opatrovateľkám detí. Medzitým som si ju tak milo získala, že jej hovorím „mami“ a zverujem jej väčšinu tajomstiev svojho dvanásťročného života. To, že som ju dnes takto oklamala, sa ešte nikdy nestalo. S Františkom Štefanom mi pravdepodobne zostávalo už len zopár nerušených chvíľ.

„Počuli ste o plánoch, čo sa kujú pre princa Maximiliána Jozefa Bavorského a moju osobu,“ vybuchla som živelne s ďalšou starosťou.

Nový vojvoda lotrinský urobil jeden z tých typických francúzskych pohybov, ktoré sa mi na ňom tak páčili. Zmes myknutia plecom, grimasy a úctivo naznačenej poklony.

„Cisárska výsosť je nevesta, čo dobre pristane do každého panovníckeho domu v Európe,“ odvetil so zdôraznenou zdržanlivosťou. „Tieto pekné kadere sú ako stvorené pre korunu.“

„Čo za nezmysly to len rozprávate,“ protirečila som prudko. „Nikdy by som… nikdy nemôžem… nikdy nechcem…“ Akosi som nebola schopná sformulovať zdvorilé poďakovanie za krásnu poklonu, ktorú mi práve urobil. Nehybné sedenie pri česaní a pudrovaní vlasov náhle nadobudlo dodatočne zmysel. Nakoniec som dostala zo seba iba úbohé „Prídete opäť?“

„Ak si to želáte, Terézia.“

„Viac, než viem povedať,“ zašepkala som. Líca mi horeli a srdce bilo ako divé. „Budem na to čakať a nikomu nedovolím, aby zaujal vaše miesto. Odpoviem aj na vaše listy, ak mi dajaké pošlete.“

Neodvážila som sa povedať viac. Viac som ani povedať nemohla, lebo vo mne bol skrz-naskrz príšerný zmätok.

„Neviem, ako by to malo ísť,“ vzdychol.

„Je to celkom jednoduché.“ Riešenie mi zišlo na um ako blesk z jasného neba. „Musíte svoje listy iba posielať grófke Fuchsovej a ja jej dám svoje, aby ich posielala ďalej. Viem, že to pre nás urobí.“

A keď sa bude vzpierať, dovtedy ju budem dlho spracovávať, až sa podvolí. Na dvore nebol ani jeden člen rodiny, ani nijaká iná osoba, ktorá by odolala mojej tvrdohlavosti, keď som si vážne vzala niečo do hlavy.

Pohľady sa nám stretli. Pozerali sme na seba už tisíce ráz, spolu sme sa smiali, rozprávali a spievali, tancovali a poľovali, no v tejto chvíli vyzeralo všetko úplne ináč. Novo. Cudzo a zároveň tak čarovne, až som mala pocit, že sa v každom okamihu budem musieť rozplakať.

„Musíte mi písať, sľúbte mi to,“ zaprisahávala som ho naliehavo.

„Ako môže byť niekto v dvanástich rokoch už taký tvrdohlavý a nástojčivý,“ zašepkal s úplne čarokrásnym úsmevom.

„Cisárske dcéry sú také,“ odvetila som bezočivo. „A musia ich poslúchať. Dajte mi svoje slovo, kráľovská výsosť!“

Vojvodovi lotrinskému patril nový titul, tak ako mne patrila úcta, s akou predo mnou pokľakol na koleno. „Navždy vás najposlušnejší služobník, cisárska výsosť.“

Na chvíľu som zabudla na svoj žiaľ a nadšene som sa zachichotala. Mala som dvanásť rokov a po prvý raz som úplne jasne pochopila, ako veľmi sa moje city k tebe, môj milý František, líšili od lásky k rodičom, k sestre alebo k priateľkám. Bolo to niečo viac. Väčšie. Dôležitejšie. Poklad, ktorý som chcela mať a uchovať si po celý život.

„Ale ja sa nechcem vydať za nijakého Bavorského a už vôbec nie za Bourbona,“ priznala som sa svojej aji, tá však tento ďalší z výbuchov vzdoru pokarhala iba miernym krútením hlavy.

„To nie je otázka vôle, Terézia, ale otázka politickej nevyhnutnosti,“ hrešila ma nežne. „Až k tomu raz dôjde, váš ocko, cisár, rozhodne, ktorý manžel je pre vás ten správny. Dnes by bolo lepšie, keby ste začali s latinským prekladom, čo vám dal pán dvorný knihovník Spannagel. Napokon latinčina je v Uhorsku úradný jazyk, a ten by mali členovia panovníckej rodiny ovládať čo najlepšie.“

Grófka Fuchsová majstrovsky ovládala umenie odviesť ma od témy. Tentoraz však neuspela. Problém mi príliš ležal na srdci.

„Celý dvor rozpráva o tom, za koho by som sa mala raz vydať, prečo nesmiem o tom hovoriť aj ja sama?“

„Privádza vás to na hlúpe myšlienky, Terézia.“ Skutočne. Na myšlienky, ktoré putovali za Lotrinským.

Vedela to naisto, veď len nedávno mi držala kázeň o tom, že sa nepatrí, aby som stále mala plné ústa mena mladého vojvodu.

„Ľudia hovoria, že ocko vidí vo Františkovi Štefanovi syna, ktorého mu nemohla dať mama,“ zaťato som opakovala započuté dvorské klebety. „Ak sa František ožení so mnou, môže sa stať ockovým synom a budúcim cisárom. Preto musí konečne znovu prísť do Viedne. Je už pridlho preč. Ríša potrebuje dedičov.“

„Cisárska ríša má dedičku,“ odvetila grófka pokojne.

„Napokon už od roku 1713 existuje pragmatická sankcia. Ak cisár umrie bez syna, pred čím nech nás nebesia chránia, potom nastúpi po ňom na trón jeho najstaršia dcéra. Ibaže ako to má byť možné, keď tá má v hlave stále iba hlúpe sny, namiesto toho, aby študovala, ako sa na dedičku trónu sluší…“

„Ale veď ja už som s tým hotová, mami Fuchsová.“ Ukázala som na listy papiera, ležiace krížom-krážom na malom sekretári, lebo ako som ustavične chodila hore-dolu, vírila som svojimi širokými sukňami taký vietor, že znovu a znovu vyletovali do vzduchu. „To som napísala dnes ráno, lebo som už nemohla spať. A keď som bola hotová, tak som ešte tento list…“

Viacnásobne zložený, zapečatený papier, ktorý som vytiahla zo záhybov sukne, donútil grófku vzdychnúť.

„Mohli by ste ho, milovaná Fuchsová, zveriť lotrinskému vyslancovi, monsieur Jacqueminovi, pre vojvodu?“

„Neviem, či je to dobré,“ pochybovačne odvetila aja, no siahla po liste.

„Je to dobré, lebo opäť príde,“ povedala som vzdorne.

„Sľúbil mi to, a ocko ho predsa vybral pre mňa.“

„Možno cisár medzičasom hľadí na to ináč, Terézia. Bola by som…“

„Maestro Wagenseil prišiel na hodinu hudby.“ Do izby vskackala jej cisárska výsosť arcivojvodkyňa Mária Anna a prerušila rozhovor, ktorý sa aj tak krútil iba dookola. Bola o rok mladšia ako ja a bola nielen mojou sestrou, ale aj najlepšou priateľkou. „Ak chceš svoju áriu na ockove meniny predniesť majstrovsky, potom by si ho nemala nechať čakať, Terézia. Včera si to v strednej časti ešte zbabrala,“ napomínala.

Na 4. novembra 1730 stanovili uvedenie kantáty Germania il di che spende sagro all Augusto nome a ja som v nej mala spievať svoju prvú veľkú áriu. Rýchlym pohľadom som sa ubezpečila, že aja môj list pred zvedavými očami Márie Anny schovala, a náhlivo som nasledovala sestru do hudobnej miestnosti. Talianske piesne a árie, ktoré boli momentálne také moderné, dávali mi príležitosť prežívať moje skryté city, a už preto som nechcela zmeškať ani minútu vyučovania.

Predsa však mi tento babylonský zmätok mnohých rečí, charakterizujúci náš všedný deň, často pripadal zvláštny. Oficiálnou rečou dvora bola francúzština. Dvorský ceremoniál využíval španielčinu. Hudba, básne a piesne k nám prichádzali takmer výlučne v taliančine a nenútená viedenská nemčina zostávala vyhradená pre najužší kruh rodiny. Iba tu ma cisár oslovoval Rezi a moju matku, cisárovnú Alžbetu Kristínu, Lízka. Keď chcel byť k nej zvlášť milý a myslel si, že to nik z nás nepočuje, hovoril jej dokonca „moja biela Lízka“. Asi preto, že nenapudrované vlasy mojej matky sa leskli najkrajším striebornoplavým odtieňom a jej pleť, najmä ruky, svietili nádherne jasnou, priam alabastrovou belobou.

Tak ako celý svet, aj ja som cisárovnú obdivovala. V mojich očiach bola dokonca jedinou skutočnou cisárovnou, lebo toho času boli ešte dve ženy, ktorým patril tento titul: moja teta Vilhelmína, vdova po cisárovi Jozefovi, bratovi môjho otca, ktorý zomrel na kiahne, a moja stará mama, cisárovná Eleonóra, matka oboch bratov. Teta Vilhelmína sa na naše tajné uľahčenie minulý rok utiahla do kláštora. Nik za ňou nesmútil, pretože bola aj pre kresťanský zbožný dvor trochu priveľmi pobožná.

Mama bola hviezdou tohto dvora, svojou žiarou zatienila cisárske sestry, dvorné dámy aj aristokratky vysokej šľachty. Navyše dosiahla majstrovský kúsok, že s rovnakou eleganciou zvládala spletitú etiketu v poradí titulov všetkých týchto dám i pochmúrne nálady môjho otca. Nič neprešlo pomimo cisárovnej, ktorá tiež určila za moju aju mami Fuchsovú. Ovládala viedenský dvor i život svojich dcér.

„Sústrediť sa, cisárska výsosť,“ napomínal maestro Wagenseil, ktorému neušlo, že som myšlienkami všade, len nie pri prednese. „Aj znamenitý talent ako ten váš si vyžaduje disciplínu a školenie.“

Zahanbene som sklonila hlavu. Povedal síce „cisárska výsosť“, ale pravdepodobne mal na mysli „hlúpe dievča“. Pritom som sa vo výučbe hudby usilovala viac ako na hodinách dejepisu, pri vyučovaní jazykov alebo na prednáškach o cirkevných dejinách. Dokonca viac ako na hodinách tanca a kreslenia, ktoré som si po hudbe cenila najviac. Naozaj som mala veľmi málo času, aby som sa zapodievala túžbou po mladom vojvodovi.

Našťastie, práve preto som nemala skoro vôbec príležitosť hútať nad chýrmi, ktoré ma vydávali striedavo za španielskeho Bourbona, za bavorské knieža alebo za Sasa. Jednako však tá starosť ustavične číhala na okraji môjho vedomia a zverila som sa matke, keď celá Viedeň hovorila o tom, že veľactený princ Eugen, veľký rakúsky vojvodca, celkom otvorene hromžil proti možnému spojeniu s Lotrinským.

„Mama, je to pravda, že žiada, aby som si vzala nemecké knieža?“ vyzvedala som nervózne. „Tí, čo prichádzajú do úvahy, sú predsa všetci omnoho mladší ako ja. Skutočné deti.“

„Aj ty si dieťa,“ nežne odvetila cisárovná a zľahka prešla rukou po starostlivo poskrúcaných kaderiach, čo mi padali na plecia z dohora vypnutých vlasov. „Ty si naša dcéra, a nie princa Eugena. Až by to raz dospelo tak ďaleko, že vznikne otázka tvojho manželstva, bude o tom, kto je pre teba ten správny muž, rozhodovať cisár a ja, a nie starý vojvodca, aj keď má tak veľa zásluh.“

„Čo tu treba ešte rozhodovať? Vari nie je Lotrinský…“

„Pst! Teraz s tým prestaň,“ napomenula ma cisárovná a vrátila sa k listu, ktorý písala, keď som tak búrlivo vrazila do jej pracovne. Než namočila brko do kalamára, vrhla na mňa šibalský a zároveň mnohovravný pohľad. „Mám pripojiť pozdrav od teba? Práve píšem Františkovi Štefanovi, aby som mu zablahoželala na meniny.“

Cítila som, ako ma od radosti najprv premkol chlad, a potom zaliala horúčosť. Matka bola na mojej strane! Potvrdila to bez slov. Preglgla som. „Povedzte mu, napíšte mu…“ Zrazu som nenachádzala slová.

„Píšem mu, že aj ty mu blahoželáš a že nik na dvore nemá taký záujem o jeho blaho ako ty. Páči sa ti to?“

Prudko som prikývla, až sa z umeleckého účesu uvoľnil ďalší prameň vlasov a na lesklú dlážku cisárskeho salónu v Hofburgu dopadlo zopár vláseniek. „Ďakujem vám, milovaná mama,“ spomenula som si na svoje dobré spôsoby a pred cisárovnou som poklesla do mimoriadne hlbokej poklony.

Kútikom oka som zazrela, že si vymenila usmievavý pohľad s mami Fuchsovou, ktorá ako zvyčajne čakala v úzadí. Aspoň že sa znovu usmievala. Odvtedy, ako nám v minulom roku zomrela sestra Mária Amália, veľa plakala a svoj žiaľ si vylievala nebesiam v nekonečných ružencoch a smútočných omšiach. Hoci sme za malou smútili všetci, jej žiaľ sa zdal bez konca. Hlboko ju zarmútilo, že jej najmladšia dcéra mala iba päť rokov.

Bola som šťastná, že konečne prekonala svoj smútok a opäť kula plány. Plány, ako zaistiť šťastie jej najstaršej dcéry? Z môjho srdca sa vzniesla k nebu nemá modlitba. Napokon modlitby nikdy nezaškodia.

„Myslíš, že sa mu budem páčiť?“

Zatiaľ čo som sa pomaly otáčala okolo vlastnej osi, Mária Anna prižmúrila oči a neponáhľala sa so svojím sesterským úsudkom. Vďaka oslave mojich pätnástich narodenín dostala aj ona prekrásne nové šaty z tenkého hodvábneho taftu marhuľovej farby. No nech boli akokoľvek pekné a nech sa kvetmi vyšívaná sukňa akokoľvek bohato vydúvala, s mojím odevom sa to nedalo porovnať.

Tmavý kovovomodrý odtieň ťažkého hodvábu podčiarkoval moju jemnú pleť a vysoko vyčesané vlasy. Na živôtiku sa leskli arabesky vyšité zlatými niťami a štvorcový výstrih i rukávy lemovali svietivo biele brabantské čipky. Úzky horný diel sa končil zašpicateným živôtikom a jeho tuhý okraj zdobila šnúra krémovobielych perál. Pod ním sa až po moje špičky na nohách v nových papučkách klenula bohato nabraná sukňa. Ďalšie šnúry perál sťahovali rukávy vo výške lakťov, takže čipkové manžety padali na zápästia ako jasné vodopády.

Zrkadlo ukazovalo uspokojivý obraz princeznej, ktorému sa nedalo nič vyčítať. Alebo sestra nájde dôvod na kritiku? Nič nehovorila, mlčky si zložila ruky pred prsami a ešte stále ma pozorovala.

„Je to prehnané? Je to pompézne?“ zaujímala som sa ustarostene, pretože jej mlčanie ma znervóznilo.

„Ak tam doma u seba neoslepol, musí sa do teba jednoducho zaľúbiť, Rezi,“ vydýchla napokon obdivne Mária Anna. „Vyzeráš čarokrásne.“

Bol to prvý, ale nie posledný kompliment tohto májového dňa 1732, keď som sa stala stredobodom radostnej oslavy v poľovníckom zámku v Schönbrunne. Pravdaže, až popoludní sa naskytla možnosť hovoriť s tým mimoriadnym hosťom, ktorého som tak túžobne očakávala. Dvor sa rozišiel po skromných záhradách zámku, ohraničených lesmi, kde môj cisársky otec rád poľoval. Jeho predchodca začal starý poľovnícky dom premieňať na reprezentatívny letný zámok a jeho vdova, cisárovná Vilhelmína, ho prenechala cisárovi. Ten ho teraz využíval na poľovačky a na oslavu pätnástych narodenín svojej najstaršej dcéry, ktorá si Schönbrunn obľúbila.

Do dĺžky roztiahnutá prízemná budova s rovnou strechou, navrhnutou Fischerom von Erlach pre môjho nebohého strýka, sa mi páčila omnoho viac ako potuchnutý Hofburg alebo prostý zámok Favorita. Hlboko ponorenú do pohľadu na fasádu ma potom vytúžený hlas zasiahol tak nečakane, že som sa s otvorenými ústami zvrtla.

„Cisárska výsosť, je dovolené, aby som vám odovzdal svoje celkom osobné blahoželania?“

Koniec ukážky