Copyright © 2018 by Adriana Macháčová

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Fotografia na obálke: Unsplash – Roberto Nickson.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2018

ako svoju 1258. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6177-8

Ľudia zo všetkého najviac ohovárajú šťastie.

Françoise Saganová

Vystrašene ustúpila. Na čele jej vyrazili kvapôčky potu. Roztriasla sa. Takto sa to predsa nemôže skončiť!

Uteč! prebleslo jej hlavou. Musíš utiecť! Cúvala k oknu, ale nohy ju zrádzali.

Zovrela ju smrteľná úzkosť. Vzduchom zasvišťalo. Inštinktívne sa pootočila a od hrôzy privrela viečka.

„Nie!“ skríkla takmer nečujne. V ušiach sa jej rozzvonilo. Zakrútila sa jej hlava a sťažka dopadla na koberec.

Piatok 22. septembra, 18.35

Rúž sa jej vyšmykol z ruky, cinkol o roh kozmetického stolíka a dopadol do dlhého vlasu sivého vlneného koberca. Paula sa poň zohla. Zastonala. Puzdrové čierne šaty ju zvierali ako kazajka. Neznášala ich, hoci v nich vyzerala dobre a dali vyniknúť jej štíhlej postave.

„Paula, už si hotová?“ opýtal sa Milan za jej chrbtom. Zvrtla sa a neprítomne naňho pozrela. Už teraz bola unavená a deprimovaná z večera, čo ju čaká. Večierok u manželovho šéfa bude naisto veľkolepý, mala by sa tešiť. Kopa zbohatlíkov, čo lyžujú vo Švajčiarsku, smažia sa na jemnom piesku lagún súkromných ostrovov okolo Tahiti a narodeniny oslavujú v Las Vegas. Niekedy premýšľa, či sa im to naozaj takto páči, alebo ich ustavične niečo núti vymýšľať si exotické výlety a žúry v nezvyčajnom prostredí, len aby urobili okolo seba rozruch.

„Hádam sa ten starý chren neposerie, keď prídeme o minútu neskôr,“ odvrkla.

Nikdy sa s Milanovým šéfom nestretla. Z jeho slov si ho predstavovala ako malého, tučného Napoleona, ktorý si výzor kompenzoval veľkým, sebavedomým egom. Dnes konečne spozná uznávaného bosa renomovanej stavebnej firmy a niekoľkých Milanových kolegov aj s ich manželkami.

„Prestaň!“ zavrčal Milan.

„Čo je? Nemrač sa, veď ho tak sám voláš,“ zatiahla znechutene.

„Dnes nie! Rozumieš, dnes nie!“ varovne vztýčil ukazovák. „Veľmi dobre vieš, ako mi na tej návšteve záleží. Potrebujem sa ukázať v dobrom svetle, inak je povýšenie v zadku. Ide o moju budúcnosť!“ dodal dramaticky.

Paula si zahryzla do spodnej pery, aby sa nerozosmiala, a s neskrývaným sarkazmom si Milana premerala od hlavy až po päty. Už ani nevie, prečo sa zaňho vydala. Nejasne sa jej vybavil čiernovlasý, pekný, vysoký, mladý muž, ktorému sa pod úzkymi rukávmi košele napínali svaly. Hlavu mal plnú ideálov a plánov. Po šestnástich rokoch manželstva má doma vypĺznutého kocúra, čo zráža opätky a hrbí chrbát pred každou autoritou. Desať rokov sedí za tým istým stolom, monitoruje verejné stavebné zákazky v Európskej únii a vyhľadáva potenciálne príležitosti, po ktorých by mohol ich podnik skočiť. Nebyť jeho odhadov, zrejme by sa Klenovej firme tak dobre nedarilo. Keby bol Milan priebojnejší, už dávno by oddeleniu šéfoval a mal by podstatne vyšší plat aj kompetencie. Takto sa k hornej špičke nikdy neprepracuje.

„Kto tam vlastne bude?“ opýtala sa ľahostajne.

„Ktorú si mám dať?“ Milan z vešiačika stiahol dve kravaty. „Modrú alebo červenú?“ prikladal si ich postupne k hrudi.

Paula prstom ukázala na modrú v jeho ľavej ruke.

„Kto tam teda bude?“ opýtala sa ešte raz.

„Už som ti to predsa hovoril,“ odsekol.

„Nie, nehovoril!“ zaprotestovala.

„Nepočúvala si ma!“

„Tak mi to povedz ešte raz.“

„Dvaja Klenovi zástupcovia a šéf ekonomického odboru. Všetci s manželkami,“ zasyčal, zaväzujúc si kravatu.

„Ktorého z nich máš nahradiť?“

„Nebuď protivná!“ vyštekol. „Radšej si švihni,“ posúril ju. „Už bude trištvrte. Taxík čaká.“

Paula pozrela do zrkadla a naniesla si na pery ostročervený rúž.

„Inak, od asistentky som zistil,“ pokračoval Milan, obzerajúc sa v zrkadlových dverách veľkej šatníkovej skrine, „že Klenova žena sa volá Klaudia a má…“

„Budem hádať,“ skočila mu Paula do reči. „Má kozmetický salón!“ zvolala posmešne.

„Nie,“ mávol rukou, akoby odháňal dobiedzavý hmyz.

„Tak butik v centre,“ tipovala.

„Realitnú kanceláriu,“ informoval ju sucho.

„Fí, pozoruhodné,“ afektovane hvizdla. „Koľko majú tých nehnuteľností, že potrebujú vlastnú realitnú kanceláriu?“ opýtala sa žlčovito.

Milan zvraštil vysoké čelo: „Čo ťa žerie?“

„Nič!“ odvrkla.

„Daj si pohov, Paula, a buď v pohode.“

„Čo mi tým idiotským buď v pohode chceš naznačiť?“

„Hlavne nerozoberaj, ako sa otvárajú nožnice medzi ľuďmi, čo je tvoja obľúbená téma,“ rozhodil rukami.

„Nechápem prečo? Podľa teba to nie je vážny problém?“

„Nie je to naša vec!“ uzemnil ju.

„Vieš vôbec, ako niektorí ľudia živoria?“

„Tragédia,“ uškrnul sa.

„Somár!“ šepla Paula.

„Okej, už stačilo!“ Milan ju rázne zastavil zdvihnutou rukou. Ešte chvíľa a rozhorí sa medzi nimi ďalšia hádka. Už vírila v ovzduší ako tornádo. V poslednom čase sa nevedia normálne porozprávať. Celý týždeň jej ustupuje. Obrnil sa nevšímavosťou, len aby mu dnešný večer vyšiel a nedorazili na návštevu ako dve rozzúrené hyeny.

„Urob mi radšej ešte jeden drink,“ požiadala ho Paula.

„Už si mala dosť!“

„Dva poháriky vodky s džúsom je dosť? Nebuď smiešny, jeden si ešte môžem dať. Alkohol má priaznivé účinky na činnosť srdca. Nechcem, aby ma tam kleplo,“ zasmiala sa.

„Nemala by si chľastať! Evidentne máš dosť! Odchádzame!“ Milan sa znechutene zvrtol. Dupotajúc prešiel spálňou a cez úzku chodbu k vchodovým dverám. Pod pazuchu si strčil nekresťansky drahú fľašu jantárového koňaku Courvoisier pre šéfa a do ruky vzal našuchorenú kyticu červených ruží pre hostiteľku. „Paula!“ zareval na ženu a poklopal špičkou topánky po sivých dlaždiciach.

„Už idem,“ hlesla a prstami si začesala plavé vlasy. Neochotne vstala a vhupla do lakovaných čiernych ihličiek. Bolo jej na vracanie. Ešte jeden pohárik by si mala dať, napadlo jej, nech je pripitá. Aspoň by nevnímala, čo sa okolo nej deje a hovorí.

Úspech a bohatstvo iných ju zraňovali. Vyštudovala právo, ale nikam to nedotiahla. Po materskej zakotvila na právnom oddelení jednej z veľkých bánk a zjednodušene povedané, v spolupráci s exekútorom pripravuje neplatičov a dlžníkov o strechu nad hlavou. Fakt záslužná činnosť, pomyslela si trpko. Koľko ľudí ju musí nenávidieť!

Obaja s Milanom akoby nič neurobili správne. Vlastne, opravila sa v duchu, ich pätnásťročná dcéra sa vydarila. Paula sa pousmiala pri spomienke na Nikolu. Verila, že v živote bude priebojnejšia a úspešnejšia než jej rodičia. V septembri nastúpila do prvého ročníka gymnázia a už teraz vedela, že sa chce stať lekárkou.

„Paula!“ ozvalo sa z chodby o poznanie nervóznejšie.

Sivé oči vyvrátila k stropu a schmatla červenú listovú kabelku.

„Už som tu,“ prekráčala do chodby. „Kde mám kľúče?“ očami prebehla po dlhej skrinke na topánky.

„Tu!“ Milan ich zvesil z vešiaka a otvoril dvere.

„Choď už, zamknem,“ zavelil.

Paula sa rozladene vydala dolu schodmi. Doriti, načo som súhlasila, že s ním pôjdem ku Klenovcom? Bude to mizerný večer a strata času! Prečo som neodmietla? spytovala sa v duchu, no vzápätí nepríjemné otázky zatlačila do úzadia, veď odpoveď na ne dobre poznala. V posledných mesiacoch s mužom nikam nechodia. Obaja sa tvária, že žijú život zaneprázdnených ľudí, ktorých pohlcuje práca. Nebola to však pravda. Na robotu sa len vyhovárajú, ich vzťah pomaly chladne. Majú čo doháňať. Prvým krokom bude návšteva. Trápna návšteva! Dôležité však je, že naruší ich stereotyp a stane sa z nej téma, možno správna a vhodná, o ktorej sa budú môcť do noci zhovárať.

Čo neurobí manželka pre rodinnú pohodu, uškrunula sa v duchu a potlačila ťažkú bránu.

Piatok 22. septembra, 19.10

Taxík zastavil v tichej štvrti pulzujúcej peniazmi a bohatstvom. Paula vyzrela z okna. Hľadela na obrovský moderný dom zo skla a kameňa. Veľké rozsvietené okná zahaľovali biele husté záclony. Od napätia jej naskočila husia koža. Zmocnil sa jej nepokoj. V tom dome ju nič dobré nečaká.

„Poď!“ Milan do nej necitlivo štuchol a náhlivo vystúpil.

Zamračene sa vysúkala z auta, stiahla si šaty nižšie ku kolenám a kabelku elegantne uchopila medzi prsty.

„Šup, šup, meškáme!“ posúril ju manžel. „Nezdržíme sa dlho. Po kávičke, pekne podľa protokolu, ideme,“ dodal a zazvonil na zvonček v mohutnom kamennom stĺpe vedľa vysokej brány z naleštených hliníkových profilov.

Netúžim po ničom inom, tislo sa Paule na jazyk. Koniec koncov sľúbila Nikole, že kým sa vráti z kina, budú doma. To znamená, že do pol jedenástej by to mali stihnúť. Kedysi sa hovorilo, že ryba a návšteva po troch dňoch smrdia, ale doba pokročila. Teraz stačia tri hodiny.

Domový vrátnik zabzučal. Milan razantne potisol ťažké kovové vráta. Dlhým krokom mieril k masívnym bezpečnostným dverám, ktoré sa vzápätí otvorili. Paula, pohojdávajúc bokmi, opatrne cupitala za ním. Vysoké podpätky sa jej zapichovali do drahej zámkovej dlažby na chodníčku vedúcemu k domu.

„Vitajte!“ na prahu zastal vysoký muž. Tvár mal opálenú do bronzova, na lícach sexi jamky a prešedivené vlasy nakrátko ostrihané. Pod bielou košeľou a úzkym tmavomodrým sakom sa rysovalo vyšportované telo. Paula nasucho prehltla. Starého chrena nepripomínal ani náznakom. Nenápadne šibla pohľadom na hostiteľove slabiny v dobre padnúcich oblekových nohaviciach a pookriala. Aj rozkrok domáceho pána pôsobil impozantne. V jeho prípade veľké ego bolo už len bonusom. Plná očakávania vstúpila do rozsiahlej bielej haly, ovešanej olejomaľbami rozličných rozmerov a techník. Nepochybovala, že ide o jedinečné originály. V umení sa nevyznala, a keby na stene visel hoci aj obraz od Van Gogha, nerozoznala by to.

„Moja manželka,“ začula, ako ju Milan predstavuje, a kŕčovito sa usmiala.

„Cabajová,“ podala Klenovi ruku. „Teší ma,“ opätovala mu vrelý stisk.

„Som Klaudia,“ ako duch sa pred ňou zjavila pestovaná žena v levanduľových hodvábnych šatách, s priateľsky natiahnutou pažou. „Rada vás spoznávam,“ vtisla do Paulinej dlane jemnú rúčku. „Nech sa páči, poďte ďalej,“ vyzvala Cabajovcov a pôvabne pohodila hlavou s krátkym slušivým účesom k vysvietenému salónu.

Paula obdivne sledovala každé jej distingvované gesto. Čakala dajakú sladkú kurvičku s dlhými blond kučerami, ešte dlhšími nohami, bujným dekoltom a zmyselnými kačacími perami. Ďalší omyl! Klaudia Klenová bola stále prvá a jediná manželka a navyše starla so závideniahodnou gráciou.

„Priatelia,“ jemne zatlieskala Klenová, keď vystúpila na zvýšenú plošinku v salóne. „Dovoľte,“ urobila rukou oblúk, „aby som vám predstavila manželov Cabajovcov.“ Po kratučkej odmlke dodala: „Pán a pani Hronová, pán Lazar s manželkou, mimochodom, je ňou naša dcéra Lujza, a manželia Miškovci.“

Paula s Milanom postupne každému podali ruku, hoci Milan už, pochopiteľne, prítomných pánov poznal, ale i tak nešetril zdvorilostnými frázami a sileným širokým úsmevom.

Utešená skladačka a dokonalá pretvárka, pomyslela si Paula a nenápadne šacovala hostí a ich drahé polovičky. Vzpriamené chrbty, obleky na mieru, luxusné látky šiat, trblietavé šperky a účesy od špičkových kaderníkov. Úsmev na perách jej pohasol. Nie je síce žiadna chudera, ale v prítomnosti navoňaných dám sa cítila ako z výpredaja.

Rozrušene si napravila malý prívesok na krku v tvare srdca na tenkej zlatej retiazke. Žiadny drahý šperk doma nemá a zrejme ani nikdy mať nebude. Zapôsobiť na týchto ľudí bude naozaj fuška.

Rozhliadla sa. Očakávala nábytok v štýle Ľudovíta XV., ťažké koberce a zrkadlá v pozlátených rámoch. No miestnosť pripomínala skôr modernú galériu. Obrazy, uprostred salóna obrovská sedacia súprava v hnedej koži a množstvo sklených stolíkov na tenkých antikorových nôžkach. Mihotavé svetielka žiariviek bielych dizajnérskych lustrov sa odrážali v nablýskaných tanieroch a zrkadlových misách, obložených lahôdkami. Ustrice, homáre, prepeličie vajíčka, kaviár, pena z kozieho syra v lososovom objatí, husacia pečeň… Až teraz si uvedomila, aká je hladná. Mala si doma namiesto vodky niečo zajesť.

Pohľadom prešla ponad plecia mužov k dverám, a nečakane zazrela svoj odraz vo veľkom zrkadle nad kozubom. V rozpakoch sklopila oči. Závisť z nej priam sršala.

„Čo sa deje?“ opýtal sa Milan potichu, keď videl, ako sa tvári.

„Poďme domov,“ precedila pomedzi zuby.

Milan na ňu zlostne zagánil. Jeho oči jasne hovorili – to nemyslíš vážne?

„Šampanské,“ vyrušil ich hostiteľ, podávajúc Paule štíhly pohár na vysokej stopke.

„Ďakujem,“ nasilu sa usmiala. Šampanské je v takejto spoločnosti alfa a omega, pomyslela si a uchlipla z lahodného moku. Bublinky ju pošteklili v nose. Musela uznať, chutilo lepšie ako tie dve žbrndy, čo obrátila do seba pred odchodom.

„Nech sa páči, urobte si pohodlie,“ blysol Klen bielymi zubami a žmurkol. „Cíťte sa tu ako doma,“ jemne sa dotkol Paulinho ramena.

To určite, pomyslela si ironicky a urobila krok dopredu, aby sa Klena striasla. Zosunula sa do koženého kresla a na dva dúšky vypila obsah pohára. Na chrbte cítila Milanov pohoršený pohľad, zapichol sa do nej ako harpúna.

Hlava sa jej príjemne krútila a hlasy okolo nej hučali, akoby sedela pod hladinou vody.

Hron zoširoka rozkladal rukami a čosi zaujato vysvetľoval skupinke mužov. Zachytila tlmené slová: politická kariéra, pečený-varený, prišiel by o hlavu… a to jej stačilo, aby viac nepočúvala.

Eva Mišková, usadená na okraji sedačky, unudene poškuľovala po svojich upravených, oranžovomarhuľových nechtoch, dokonale zladených s farbou na výrazných lícnych kostiach. Paula v duchu odhadovala jej vek, tipovala, že sú rovesníčky.

Hostiteľka s Hronovou mohli byť rovnako staré, hoci Marta Hronová mala zopár kíl navyše a jej tvár pôsobila plnšie a mladšie. Zrejme sa obe ženy už poznali. Sprisahanecky sa k sebe nakláňali a ticho sa zhovárali. Klaudia Klenová vyzerala ustarane.

Vtom si Paula uvedomila, prečo sa i napriek príjemnému prostrediu necíti uvoľnene. Vo vzduchu sa vznášalo akési neidentifikovateľné napätie. Domáci pán v pravidelných intervaloch kontroloval čas na zlatých náramkových hodinkách, akoby očakával príchod ešte niekoho významného. Alebo sa len nevedel dočkať, kedy hostia vypadnú? Len čo si to pomyslela, stál vedľa nej.

„Môžem vám doliať?“ vytrhol ju z myšlienok a pozorne sa k nej naklonil. Hrdlo fľaše cinklo o okraj pohára, bublinky zašumeli.

Paula kývla hlavou na znak vďaky, no s nevôľou postrehla, že Lujza Lazarová, výrazne mladšia od ostatných žien, na ňu z kúta salóna nevraživo zagánila. Srdcovitá tvár s rovnými gaštanovými vlasmi po plecia jej však razom znežnela, keď zrakom preskočila kamsi za jej chrbát.

Nenápadne sa obzrela. Predpokladala, že uvidí postávajúceho Milana, ale nikto za ňou nebol. Pootočila sa, hľadajúc ho medzi mužmi. Hron, Miško, Lazar a už aj Marta Hronová sa na čomsi smiali. Hrdelný, nákazlivý smiech Dušana Lazara jej bol sympatický, no jeho príťažlivú manželku už nikde nevidela. Tiež kamsi zmizla. Paule stuhla sánka. Milan a teraz už aj Lujza Lazarová sa vyparili.

Obaja sa vyparili, prežúvala tie slová ako horkú žuvačku. Aké rafinované, stratiť sa, keď je zábava v plnom prúde. Kde sú? Kde, dočerta, sú? A sú spolu? V nohách pocítila mravčenie. Čosi ju nutkalo vyskočiť z kresla a pohľadať ich.

Obaja sa vyparili, omáľala na jazyku. Rýchlo vyprázdnila pohár, ale chuť blenu sa jej nepodarilo zahnať. Rázne vstala, až sa s ňou miestnosť zatočila. Pokúsila sa ovládnuť závrat a urobila krok vpred.

„Nejaký problém?“ prihovoril sa jej Boris Klen.

Doriti, zanadávala v duchu. Zakaždým sa vedľa nej nečakane zjaví – tak náhle, ako to robievala jej matka. Paula stisla pery pri spomienke na Janu Porubskú. Večne postávala za dverami, naťahovala uši, nech má dcéru pod kontrolou. V nestrážených chvíľach nedôverčivo prehľadávala Pauline šuplíky, či niekde neschováva cigarety. Hľadala denníky, listy, odkazy, aby zistila, s kým a hlavne, o čom si píše. Kontrolovala, či si Paula upratala izbu, či má domáce úlohy a vyčistené zuby, akoby bola neschopná trúba. A presne to z nej spravila.

Jana Porubská urobila peklo zo života aj svojmu mužovi a pre jej štipľavé rýpanie ich pred rokmi opustil. Paula mala len desať.

„Nech sa páči, pani Cabajová, ponúknite sa. Dúfam, že nepatríte k ženám, čo stále držia diétu,“ naklonil sa k nej domáci pán.

„Ach nie, nie!“ potlačila nutkanie odstrčiť ho. „Možno neskôr,“ pokrútila hlavou. „Potrebovala by som si odskočiť,“ usmiala sa. Totiž, potrebovala by som zistiť, kam sa zašil môj mužíček a tá dlhonohá krásavica, doložila v duchu. Možno by sa na to mohla opýtať priamo Klena, napadlo jej.

„Prvé dvere vpravo,“ bradou ukázal k chodbe. Paula vratko vykročila do útrob domu. Zaliala ju horúčava, akoby sa zahalila do teplého, hrubého kabáta. Musí tých dvoch nájsť! Vodka a šampanské v nej prebudili odvahu. Má právo vedieť, kde a s kým sa peleší jej muž. Asi som naozaj opitá, usúdila, a možno je to tak dobre. Milan takmer každý druhý deň príde neskoro domov. A čoraz častejšie dakam cestuje. Na noc-dve. Čo ak je za tým nejaká žena? Lazarová, napríklad… Odrazu videla jej dlhé nohy, ovinuté okolo Milanových nahých bokov. V šialenom tempe ju na sebe natriasa, pridržiava za pružné stehná a tlmene vzdychá. Sto zo sto chlapov by nezaváhalo, keby mohli Lujze Lazarovej vliezť pod sukňu, pomyslela si závistlivo a zovrelo jej žalúdok.

Piatok 22. septembra, 20.00

Paula vyšla zo salóna a v dlhej chodbe sa neisto pozrela na rad bielych vysokých dverí. Za ktorými nájde Milana s Lujzou? Mohli by byť v kúpeľni alebo na toalete, premýšľala. Klen hovoril, že sú to… zarazila sa. Prvé alebo posledné dvere? Vpravo alebo vľavo? Neprítomnosť tých dvoch v salóne, ale aj jemné, iskrivé bublinky ju úplne vyviedli z miery a nezapamätala si, do ktorých dverí má vojsť. Paula pozrela na strop, akoby čakala, že jej niekto zhora ukáže cestu, a načiahla sa za prvou kľučkou. Toaleta. A prázdna, skonštatovala s úľavou. Potichu zavrela dvere a podišla k ďalším. Zhlboka sa nadýchla a zovrela chladnú antikorovú kľučku. Potlačila a prudko otvorila. Nahmatala vypínač. Rozsvietila.

Kúpeľňa. Očami prebehla po smotanových kachličkách, hranatom sprchovacom kúte za sklenou zástenou a po bielej značkovej hydromasážnej vani. Potom sa zahľadela na mramorové umývadlo, akoby na ňom mohla zazrieť odtlačok ženského zadku. Všetko sa ligotalo čistotou. Sťažka vydýchla. Zhasla a privrela dvere.

Poobzerala sa, či ju niekto nepozoruje, ako tam bezcieľne blúdi, a po špičkách zamierila hlbšie do domu. Prešla asi dva metre a zastala pred vstupom do ďalšej miestnosti. Predpokladala, že za ním nájde izbu. Možno spálňu alebo hosťovskú izbu a na rozhádzanej posteli… Naskočili jej zimomriavky.

Potichu stláčala kľučku, nech milencov nevyruší, a v duchu sa pripravovala na scénu, ktorú uvidí. Nenechá na tej kurve ani nitku suchú!

Opatrne odchýlila dvere. V izbe vládlo ticho a tma, iba mesiac sa plazil po huňatom svetlom koberci, zakrývajúcom časť parketovej podlahy. Potlačila dvere ešte o kúsok a nevdojak prižmúrila oči. Cez vejár hustých mihalníc rozoznala manželskú posteľ, širokú ako paluba plachetnice v prístave na azúrovom pobreží Monaka. Bola starostlivo ustlaná. Konce dvoch našuchorených vankúšov, opretých o mohutné záhlavie, čneli do výšky ako šípky. Oproti posteli stála zostava šatníkových skríň a pod oknom vkusná komoda z bieleho lakovaného dreva.

Už-už chcela dvere zavrieť, keď v tieni za lôžkom spozorovala čosi nezvyčajné. Zaostrila zrak. V šere sa leskli remienky sandálov na extrémne vysokom podpätku. Žiadna z prítomných žien by si koncom septembra neobula letné sandále a už vôbec nie také škandalózne. Žeby to boli topánočky na milovanie? pousmiala sa. Predstavila si Klenovú, nasúkanú v rajcovnej bielizni a so sandálikmi na nohách, ako si zvodne líha k manželovi.

Prekročila úzky prah. Aspoň si ich omrknem, keď už som tu. Možno sú od Gucciho alebo od Jimmy Chooa. O takých môžem iba snívať. Musela by som si zadovážiť aspoň dvoch sponzorov, čo by ma prášili odpredu a odzadu, aby som si ich kúpila. A k nim nejakú kabelku Hermès, pompézny šperk… uškŕňala sa v duchu, zarývajúc podpätky do mäkkého vlasu.

To je šialenstvo! Okamžite vypadni! napomínal ju zvyšok zdravého úsudku, ale pokušeniu nevedela odolať. Strhla sa – v pozapínaných remienkoch zazrela chodidlá. Takže, tu ste! Ukryli ste sa! potešila sa, ale v duši pocítila nesmierne sklamanie. Predsa len prichytila Milana s Lujzou pri čine a všetci sa o tom dozvedia. Milana namiesto povýšenia čaká tvrdý pád, pomyslela si so zadosťučinením, no vzápätí sa zahanbila. Veď je to jej manžel, otec ich dcéry, v srdci si želá, aby to aspoň on niekam dotiahol. Sviňa je to, neverník, opravil ju neodbytný hlas v hlave, nebude mu kryť chrbát!

Paula svižným krokom prešla k okraju postele a natiahla krk. Pohľad, ktorý sa jej naskytol, jej vyrazil dych. Na zemi ležala mladá žena. Ešte dievča. Ruky mala skrútené kdesi pod chrbtom. Dlhé tmavé vlasy jej zakrývali polovicu tváre a z tej druhej do prázdna zízalo vystrašené nehybné oko.

„Haló!“ vyjachtala Paula roztrasene. Odpoveď však neprichádzala. „Počujete ma?“ Dievča sa nepohlo. „Prosím vás, povedzte niečo…“ vydesene sa nad ním sklonila a končekmi prstov sa dotkla štíhleho lýtka. „Ako vám môžem pomôcť?“ opýtala sa, hoci dobre vedela, že tá otázka je zbytočná. Noha bola stuhnutá a studená.

Paula sa chytila za krk. S hrôzou jej došlo, že žena je mŕtva. Zdesene otvorila ústa, hrdlo jej však stiahlo a vydala len pridusený škrek.

Čo teraz? prebleslo jej hlavou. Zachvátila ju panika. Nedokázala myslieť. Zmätene civela na mŕtve telo. V ústach cítila žlč.

Musí to niekomu povedať, uvažovala. Chvatne sa zvrtla, nohy sa jej však podlomili a zapotácala sa. Takmer spadla, holennú kosť si udrela do dreveného rámu postele. Telom sa jej prehnala tupá bolesť.

Pozviechala sa a vybehla z izby. Pridržiavajúc sa steny, trielila do rozsvieteného salóna.

„Paula!“ sčista-jasna sa pred ňou zjavil Milan, skoro doňho vrazila. „Dočerta, kde si?! Čo tu vystrájaš?“

„Ježišikriste!“ zhíkla. „Musíme zavolať na políciu!“

„Prečo? Čo to táraš?“ prekvapene na ňu vyvalil oči.

„V spálni je mŕtvola!“

„Šibe ti? Koľko si toho vypila?“

„Počúvaš ma? Je tam mŕtvola!“ prstom ukázala na otvorené dvere.

„Hovor trochu tichšie alebo ešte lepšie, nehovor vôbec!“ Cabaj zdrapil manželku za lakeť a vtiahol do kúpeľne. Rozsvietil svetlo, otočil kľúčom a nazlostene si ju premeral.

„V spálni je mŕtve dievča!“ povedala Paula znova, hoci bolo nad slnko jasnejšie, že to už počul.

„Si ako pokazená platňa!“ osopil sa na ňu. „Čo to trepeš? Kedy si sa stihla tak doriadiť? Stoj čo stoj mi mieniš dodrbať kariéru?“

Jediné, čo sa mu v tej chvíli hnalo hlavou, bolo povýšenie. Ak mu ho tá ženská ohrozí… Musela sa naslopať práve dnes?

„Potrebuješ to počuť stokrát? Niekto ju zabil!“

„Ty sa nezastavíš?“ zasyčal.

Paula si sadla na okraj vane. Pevne si oblapila kolená, až jej hánky obeleli.

„Tebe fakt preskočilo?“ Milan zovrel päste.

„Kde si bol?“

„Hľadal som ťa! Neopováž sa viac pričuchnúť k alkoholu!“

Paula očervenela. „Vraj hľadal! S Lazarovou si sa kamsi vytratil!“ udrela naňho.

„Ty si načisto osprostela!“ sykol od zlosti. „Prestaň si vymýšľať! Vstaň a opláchni sa!“ prikázal jej.

„Nevymýšľam si! Hľadala som ťa a náhodou som vošla do tej izby a narazila na mŕtvolu. Čo ak je to ich dcéra?“ hlavou mykla smerom k salónu.

„Aká dcéra? Šéfova Lujza sa zo salóna ani nepohla!“

„Nevedela som, že Klen má iba jednu dcéru… O jeho rodine si sa zabudol zmieniť. Čo si si pri šukačke dohováral teplejší flek?“ zaútočila.

Priskočil k nej a chytil ju za plecia. „Čo si tým chcela povedať? Obviňuješ ma, že s ňou niečo mám?“ opýtal sa zúrivo, ale okamžite sa zasekol. Čím menej bude hovoriť, tým lepšie. Nebude ženu provokovať, vie, aké scény dokáže vyrobiť.

„Pusť ma!“ štítivo ho odstrčila.

Vtom niekto siahol na kľučku a pomykal ňou.

„Je tam niekto?“ ozval sa hlas Klaudie Klenovej.

„Áno,“ zamumlal Cabaj nejasne.

„Pán Cabaj, to ste vy? Je vám zle?“ zaujímala sa Klenová.

Paule prudko tĺklo srdce. Mala by voľajako zareagovať.

„Manželke prišlo nevoľno. To bude tým šampanským,“ vysvetľoval Milan spoza dverí a zazeral na Paulu.

„Urobím vám kávu, pani Cabajová,“ oznámila Klenová starostlivo a vzdialila sa.

„Je to v háji!“ precedil Milan pomedzi zaťaté zuby.

„Vďaka tebe!“ dodal chladne.

„Choď sa tam pozrieť,“ navrhla Paula. „Potom sa môžeme ďalej baviť.“ Prešla ju chuť opisovať mu, čo v spálni objavila.

„Máš bujnú fantáziu, Paula,“ stíšil hlas do šepotu.

„Je mi úplne jedno, či majú Klenovci plný dom mŕtvol, a rovnako jedno to bude aj tebe,“ namieril na ňu vztýčený ukazovák. „Pekne-krásne stráviš, čo si videla, alebo čo si myslíš, že si videla, a necháš si to pre seba! Rozumieš? Zapíš si to za uši!“ prekrížil si ruky na hrudi.

Paula skrivila pery.

„Nebudem trúbiť na poplach, robiť zo seba blázna a nakoniec v izbe nikoho nenájdu a ty sa z toho vyspíš.“

„Viem, čo som videla,“ namietla.

„Videla si hovno! Kto ti uverí? Si pripitá!“ zaškrípal zubami.

„Tak to teda nie!“ ohradila sa. „Prestaň sa mi vysmievať. Veď čo ak sa to prevalí? Boli sme predsa tu! Sme tiež podozriví.“

„Nikto nie je podozrivý, iba tebe hrabe, Paula. Sme v cudzom dome a u môjho šéfa! Si ožratá, tak drž jazyk za zubami, lebo náhodou tým tvojim hlúpym rečiam niekto uverí. Budem ťa sledovať ako jastrab. Kroť sa a neslop!“ odomkol a vykukol z kúpeľne. Zo salóna k nim doliehala veselá vrava. Rozoznával jednotlivé hlasy.

„Nedovoľuj si na mňa! A nerob zo mňa alkoholičku!“ Paula neochotne vstala a poťahala Milana za rukáv. „Poď, ukážem ti ju! Poď sa presvedčiť.“

„Doboha, Paula, počúvaj ma! Celá rodina závisíme od Klenových prachov. Možno v tej izbe leží nejaká sfetovaná cundra. Čo mu poviem? Že moja žena sliedila v jeho izbách? Ty si v tej spálni nemala čo robiť! Nebudem to dokola opakovať, tak drž už konečne hubu!“ Cabaj mávol na ženu a vyšiel z kúpeľne.

Paula sa skľúčene vydala za ním. Zúfalo sa snažila vytlačiť z hlavy mŕtvu ženu na koberci. Nešibe jej. Cítila sa však zvláštne. Pripúšťala, že má trochu v hlave, ale paralyzoval ju predovšetkým strach. Bola na smrť vystrašená.