Text © 2018 by Imrich Béreš, Jakub Křivan, Táňa Veselá

Cover © 2018 by CODES CREATIVE, s. r. o.

Photos © 2018 by Ana Trninič/CODES CREATIVE,

Tomáš Hambálek

Design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6133-4

Slovo na úvod

Dvaja muži, dva životné príbehy, desať rovnakých kapitol a jedna téma. Tou témou je úspech, pravdaže. No nielen ten. Otázkou je, ako dosiahnuť úspech a zároveň viesť vyrovnaný a spokojný život. Imrich Béreš je päťdesiatnik, Jakub Křivan tridsiatnik. Obaja pracujú v oblasti finančníctva. Imrich je predsedom Predstavenstva Prvej stavebnej sporiteľne v Bratislave, Jakub zasa obchodným riaditeľom v spoločnosti C-QUADRAT Wealth Management vo Viedni. Stretli sa v roku 2016 na konferencii Biznis fórum v Bratislave, kde obaja prednášali. Napriek vekovému rozdielu a rozdielnemu backgroundu si padli do oka. Zistili, že vyznávajú rovnaké hodnoty, pričom za základ úspechu považujú vyrovnanosť, disciplínu, ľudskosť a spokojnosť so životom.

Čo museli a čo chceli pre to urobiť? Je tvrdá práca trestom, alebo odmenou? Sú vzťahy to najdôležitejšie, alebo je dôležitejšia viera, že žijú svoj život najlepšie, ako vedia? A je cesta za úspechom v každej svojej chvíli cesta za úspechom?

Generačný rozdiel medzi dvoma sympatickými mužmi je to, čo čitateľa zaujme zrejme najviac. Obaja sa vyjadrujú k rovnakým témam a každý to robí z pozície svojho veku. Prirodzene, inak to nemôže byť. No dovolím si tvrdiť, že práve to je zaujímavé. Jednotlivé kapitoly sú príkladom toho, že nech sme si názorovo akokoľvek blízki, nech presadzujeme vo svojich životoch rovnaké hodnoty a vytyčujeme si podobné ciele, naša optika zohľadňuje predovšetkým náš vek. Viem si predstaviť, že päťdesiatnici sa začítajú najmä do Imrichových slov, zatiaľ čo tridsiatnici sa zrejme uvidia v tom, čo hovorí Jakub. A čo tí, ktorí venujú rovnakú pozornosť obom mužom a ich názorom? Koľko majú asi rokov? Oni to vedia, my nemusíme. Ale rada by som vedela, či čitateľ bude mať po prečítaní knihy príjemný pocit, že dostal čosi, čo ani nečakal.

Táňa Veselá

autorka textov

Kapitola | 1

VŠETKÝM VEĽKÝM VECIAM PREDCHÁDZA CHAOS

[Imrich Béreš]

Najväčší chaos, ktorému sme v živote čelili, bol deň, keď sme sa narodili. Pritom si na to už ani nepamätáme.

Po narodení sa dostávame do celkom nového, diametrálne odlišného prostredia, než bolo to, v ktorom sme žili. Už nie sme spojení s matkou pupočnou šnúrou, už sa nehojdáme v rytme jej tela, už nepočujeme tlkot jej srdca a už necítime ochranu „bydliska“, v ktorom sme sa nachádzali od vzniku prvej bunky až po narodenie. Zrazu sme nahí, bezbranní a nútení ešte aj dýchať inak než celý predchádzajúci život.

A predsa sme ten veľký chaos prežili. Prežili sme vďaka tomu, že sme sa prispôsobili novej situácii. Preto je veľmi pravdepodobné, že prežijeme aj ďalší chaos, ktorý nás v živote čaká. Napríklad odchod od mamy do škôlky, potom do školy, do zamestnania, možno do zahraničia… Útočia na nás stále nové a nové situácie, lebo život nás nenechá len tak. Pritom od nás nechce iné, len aby sme sa v nových situáciách čo najrýchlejšie zorientovali a primerane zareagovali. Nie každému sa to podarí. Ale vy predsa nie ste každý! To len slabé povahy neprežijú prechod z bezpečia známeho do chaosu neznámeho. Vzdajú sa a rezignujú ešte skôr, ako vôbec skúsili zabojovať.

Dobrá správa je, že ak sme ako novorodenci prežili, máme veľký predpoklad uspieť v dospelosti. Ak teda žijeme v bezpečnej krajine, pričom Slovensko bezpečnou krajinou stále je. (Až na niektoré situácie.) Netreba sa zľaknúť toho, že nové situácie sa nám spočiatku zdajú neprehľadné, nejasné a nezrozumiteľné. Všetko sa vyjasní, vyčíri ako voda, ktorú ktosi zlomyseľne pomútil.

Môj druhý najväčší chaos – deväťdesiate roky 20. storočia

Po Nežnej revolúcii v roku 1989, keď sme nekrvavo zvrhli predchádzajúci nedemokratický režim, nastal skutočný spoločenský chaos. Pritom väčšina z nás tú nevídanú zmenu vôbec nevnímala ako chaos. Tešili sme sa z nových, neočakávaných, doteraz nezažitých zmien a budúcnosť sa nám javila len v jasných farbách. Za slobodu, ktorú sme si vybojovali, za naše obnovené spojenie s okolitým svetom sme boli ochotní urobiť takmer čokoľvek. Napríklad aj stáť niekoľkohodinové rady na hraniciach len preto, aby sme si kúpili rakúske jogurty či elektroniku. No predovšetkým sme chceli prekročiť hranice, aby sme videli, ako žijú ľudia, ktorí tam žili dlhé roky predtým, no my sme mali zakázané o nich vedieť. My, Bratislavčania, sme Hainburg považovali dobre že nie za pupok sveta a nevedeli sme sa nabažiť toho, že sme si mohli v tejto takmer dedine slobodne kúpiť v podstate hlúposti za šilingy, na ktoré sme trpezlivo stáli nekonečné rady pred bankou. Boli sme šťastní a verili sme, že už bude len dobre. No ohúrení slobodou sme zabudli „čítať“ situáciu. Prví sa zorientovali dobrodruhovia na oboch stranách hraníc. Zacítili príležitosť momentálneho chaosu a ošiaľu radosti profitovať. Spomínam si, ako k nám chodili kamióny plné predpotopnej výpočtovej techniky, na ktorú sme sa pozerali ako na zjavenie. Ľudia si trhali z rúk inzertný časopis s názvom Bazár, z ktorého sme sa dozvedeli, od koho, kde a za koľko šilingov lacno nakúpime z druhej ruky.

Niektorým toto nové nezažité „podnikanie“ vyšlo, mnohým však nie. Ale tí, ktorým to vyšlo, zarobili veľké peniaze. Dnes je to na smiech, no k nám naozaj prichádzali z Rakúska či Nemecka ľudia, ktorí boli schopní založiť televíziu, mediálne vydavateľstvá, kupovať a predávať fabriky, a pritom mali na účte možno posledných tisíc šilingov. Presvedčili nás, že každý môže byť podnikateľ. Za našu stranu stačilo, že podnikateľ mal fialové sako, kravatu a čierne topánky s bielymi ponožkami. Nie, neboli smiešni. Skôr si zaslúžili obdiv za svoju rýchlosť, odvahu aj drzosť, s akou sa vedeli presadiť.

Fungujúca legislatíva chaos vždy sprehľadní

Vďaka dobrej znalosti nemčiny a ekonomickému vzdelaniu sa na mňa obracali zahraniční podnikatelia aj „podnikatelia“. Pracoval som pre hochštaplerov aj pre serióznych a vzdelaných ľudí. Napokon som zakotvil v bankovníctve. Niektorých počiatočná eufória prešla, pretože na Slovensku skutočne vládli „divoké deväťdesiate roky“. Chýbala funkčná legislatíva a to serióznych podnikateľov odrádzalo. Ale tí, čo vytrvali a s vysokou mierou rizika rozbehli bankovníctvo a poisťovníctvo, sú tu poväčšine dodnes a ich majetkové podiely na slovenskom bankovníckom trhu sú pre nich výrazným zdrojom dividend.

Už trochu pohodlný a zabezpečený Západ vedel prejaviť uznanie našej eufórii, nadšeniu, no aj vzdelaniu a obrovskej chuti učiť sa. Veľmi sme chceli pochopiť západný svet a veľmi sme sa chceli dostať na jeho úroveň. Čiastočne sa nám to podarilo.

Pootvorené dvere sú fajn, ale na úspech to nestačí

Mám veľmi dobre vyvinuté inštinkty a nechávam sa nimi viesť. Aj vďaka nim som bol v správnom čase na správnom mieste – pri zakladaní Bank Austria na Slovensku. V roku 1997 som nastúpil do jej predstavenstva na Slovensku a vôbec som neskončil zle. Dokázal som využiť ponúknutú príležitosť, no treba pripomenúť, že príležitosť praje predovšetkým pripraveným. To znamená, že keď sa vám niekde zavrú jedny dvere a niekde sa pootvoria iné, na úspech to nestačí. Musíte vedieť nielen to, že za dverami je výzva, s ktorou sa bude treba popasovať, no predovšetkým si musíte byť istí, že sa s ňou chcete popasovať. Slovo chcieť znamená, že vidíte cieľ a že sa k nemu naozaj mienite dostať. Nielen „možno dostať“ alebo „veď uvidíme“, či dokonca „ak sa mi cesta nebude pozdávať, tak sa vrátim“. Je veľmi veľa ľudí, ktorí sú aj vzdelaní, aj šikovní, aj majú morálne kvality, a predsa sa nepresadia. Nevšimnú si totiž, že dvere sú už pootvorené. Alebo si to síce všimnú, ale neveria, že by sa v novom, možno agresívnom prostredí dokázali adaptovať. Bez odvahy na zmenu však nejestvuje ani osobný, ani spoločenský pokrok.

Zdravé sebavedomie, dravosť a ochotu riskovať v mnohých ľuďoch zabil predchádzajúci režim. Ten, čo sa u nás udomácnil hneď po druhej svetovej vojne na viac než štyridsať rokov. Počas socializmu sa nevyžadovala dravosť, ale lojálnosť. Keď niekto vydržal na jednom mieste štyridsať rokov, režim ho odmenil diplomom a možno aj hodinkami.

Samozrejme, nemožno všetko váľať na neslobodný politický a spoločenský systém. Pohodlnosť je v našej ľudskej povahe. Ak si má človek – a je jedno, či je z Východu alebo zo Západu – vybrať medzi skromnou istotou a riskantným bohatstvom, vyberie si skromnú istotu. Dôkaz? Ľudia nie sú ochotní ani dnes vymeniť pohodlnú prácu v štátnej správe za riskantné pôsobenie v súkromnej sfére. Majú svoju odbornosť, svoju agendu a svoj plat, a do rizika nepôjdu za ten svet. Takýmto ľuďom naozaj nehrozí náhle zbohatnutie. Ani výhrou v lotérii. Takíto ľudia neriskujú ani to, že v lotérii prehrajú desať eur.

Keď som prišiel do Bank Austria, riskoval som podstatne viac než pár eur. No ja som životnú zmenu práve vtedy veľmi potreboval. Bažil som po nej a bežal som jej v ústrety. Dostal som šancu a nemienil som ju zahodiť váhavosťou. Napokon, vtedy som v tom rozhodnutí až také riziko nevidel. Ovládal som jazyk, poznal som rakúsku mentalitu a rozumel som ekonomike. Neovládal som bankovníctvo, ale mal som veľkú chuť „doučiť“ sa potrebné. To, že som tak robil za pochodu, bol môj hendikep – ocitol som sa v spoločnosti kolegov, ktorí bankovníctvo vyštudovali. To ma však neodradilo. Naopak. Sebe, im aj banke som chcel dokázať, že keď sa rozhodli pre mňa, urobili to najlepšie možné rozhodnutie.

Fúzia, ktorú som prežil

Pre ľudí, ktorí chcú napredovať, je veľmi dôležité, aby nežili v stereotype. Stereotyp zabíja inštinkty. Zabíja ostražitosť, ktorú možno ľahko učičíkať, keď si hoviete v prostredí, ktoré dobre poznáte. Preto sa stále treba udržiavať v prevádzkovej teplote, ktorá nedovolí zlenivieť, spohodlnieť, prípadne zamrznúť, keď príde úder. Pretože úder môže prísť kedykoľvek. Niekedy to nemusí byť úder, môže to byť „len“ prekvapenie. Príjemné či nepríjemné. Naučil som sa žiť tak, že som pripravený každý deň na nejaké nové prekvapenie. Nemyslím si, že s čímsi takým sa človek narodí, ale dá sa to nacvičiť, lepšie povedané, naučiť.

Po období rozkvetu prišlo aj do mojej brandže – bankovníctva obdobie, keď sa intenzívne prepúšťalo. Bol čas, keď bolo odborníkov tak málo, že si ich banky navzájom „kradli“. Potom prišlo nasýtenie, kríza a aj banky museli znižovať náklady. Podľa mňa je lepšie rátať s tým, že to tentoraz budem ja, koho prepustia, než si nahovárať, že mne sa to stať nemôže. Môže sa to stať úplne každému! Niektoré banky púšťali k vode tých najlepších odborníkov, ďalšie sa rozhodli pre fúziu.

Človek mohol zo dňa na deň, z hodiny na hodinu prísť o svoj post, o svoje dobré miesto. Veľakrát som si vo svojej mysli prehral situáciu, že príde za mnou môj šéf a povie mi, že so mnou viac nepočíta. Natrénoval som si spôsob, akým by sa to dalo pochopiť. Predovšetkým to nebrať osobne.

Akcionári Bank Austria, v ktorej som pôsobil na poste člena predstavenstva, a banka Creditanstalt sa dohodli na zlúčení. Bolo jasné, že fúzia znamená predovšetkým zníženie počtu zamestnancov. Na všetkých stupňoch riadenia. Keď k takej fúzii dôjde, niektorí ani nepočkajú, kým dostanú výpoveď. Odídu, pretože sa im napríklad nepáči nová firemná kultúra. Iných prepustia a mno hí sú preto zúfalí a zaskočení. Ja som patril k tým, čo sa usilovali zorientovať v novej situácii. Miesto toho, aby som lamentoval, dopredu sa ľutoval, robil som analýzu. Nepatrím k tým, ktorí si v prípade veľmi zlého výsledku sadnú doma s fľašou vodky, celú ju vypijú a ešte intenzívnejšie sa oddávajú pocitom ľútosti a zažitej nespravodlivosti. Vôbec však netvrdím, že ma niektoré zmeny takisto nešokovali.

Keď som sa dozvedel, že banky sa zlúčia, poriadne ma to zasiahlo. No keď šok odznel, vrátil som sa k zdravému rozumu, ktorý mi povedal, že fúzia jednoznačne znamená „kto z koho“. Kto odíde a kto zostane? Kto koho vlastne kupuje? Mladá Bank Austria s dobrými výsledkami a dobrou pozíciou na slovenskom trhu kupuje Credit anstalt, alebo skúsená a silná banka Creditanstalt si chce posilniť pozíciu aj na Slovensku? Kto teda bude mať pri fúzii väčšie slovo?

Moju analýzu spomaľoval fakt, že mi chýbali informácie. Politika v pozadí zlučovania je vždy veľmi komplikovaná, náročná a pre zamestnancov často aj nepochopiteľná. Napokon som si povedal, že zákulisie neviem nijako ovplyvniť, takže ten, kto prevezme moc, si ma buď ponechá, alebo ma vyhodí. Bolo to tak päťdesiat na päťdesiat. Bol som s tým vyrovnaný, no zároveň som bol, samozrejme, aj poriadne nervózny. Všetci sme boli nervózni. V našom predstavenstve v Bank Austria sme boli traja. Akcionári napokon rozhodli: ja som prežil, zvyšní dvaja kolegovia museli odísť. V zlúčených bankách som sa pripojil k trom členom predstavenstva z Creditanstalt.

Dvaja kolegovia z Bank Austria, ktorí museli odísť, mi to síce nezazlievali, pretože vedeli, že som na rozhodnutie akcionárov nemal vplyv, no boli z toho primerane nešťastní. V nasledujúcich dňoch išlo o to, ako sa s negatívnou informáciou vyrovnajú. A stalo sa to, čo som predpokladal: Jeden z kolegov to prijal ako fakt, druhý sa s tým dodnes nezmieril. Rozhodnutie prepustiť ho považoval za krivdu, ktorú nedokázal prehryznúť ani po rokoch. Ja som sa zo situácie poučil. Pochopil som, že čím menej sa človek zaoberá vlastnou minulosťou, tým lepšie pre neho. Cez neúspech alebo (z nášho pohľadu) krivdu sa treba preniesť, hodiť to celé za hlavu a venovať sa novým aktivitám. Pýtať sa znova a znova, prečo sa to stalo práve mne a kde som urobil chybu, nemá zmysel. Keď viete, že na konečné rozhodnutie nemáte vplyv, je zbytočné donekonečna sa vyčerpávať kladením otázok, na ktoré sa nedozviete odpoveď.

Moji kolegovia si nemuseli klásť otázku, či niekde urobili chybu, pretože ju neurobili. Bolo to rozhodnutie akcionárov. Bodka. Treba to brať zľahka. Samozrejme, chvíľu na spracovanie potrebuje každý z nás. No ako dlho je zdravé utápať sa v minulosti? Týždeň? Mesiac? Roky? Myslím si, že prvé dve možnosti psychiku trvalo nepoznačia, tretia však človeka zdevastuje. Poznám ľudí, ktorí sa na voľakedajšie krivdy a nespravodlivosti dnes pozerajú s úsmevom a tvrdia, že nič lepšie sa im nemohlo stať. Verím im. Bez tejto negatívnej skúsenosti by si nevšimli alebo by zámerne prehliadli pootvorené dvere, za ktorými sa obyčajne skrýva síce boj, ale zároveň kus dobrého života.

Moji dvaja kolegovia z predstavenstva vnímali situáciu tak rozdielne, až môžu byť príkladom kladného a záporného postoja k životu všeobecne. Rakúsky kolega sa cez situáciu dodnes nepreniesol. Keď občas zablúdi na Slovensko a stretneme sa, stále z neho cítim trpkosť a presvedčenie, že sa to nemalo stať. Rozumiem mu možno aj preto, lebo v čase, keď mu fúzia pretrhla sľubne naštartovanú kariéru, prežíval aj veľmi ťažké, smutné a bolestivé obdobie v súkromnom živote. Na dovolenke v zahraničí zrazil jeho manželku autobus a kolega bol svedkom tej tragédie. Jej smrť bola rovnako nezmyselná, ako bola podľa neho nezmyselná celá fúzia, po ktorej s ním už nepočítali.

Dánsky kolega zareagoval opačne. Úplne ako vo filmoch o chladných, pokojných Vikingoch situáciu okomentoval slovami: „Okej, karty sú rozdané, beriem to na ve domie.“ Potom odišiel do Poľska, postavil tam na nohy inú banku, neskôr založil ďalšiu, ktorú úspešne predal, a v súčasnosti žije ako rentier. Myslím si, že keby sa utápal v pocitoch krivdy, nikdy by sa mu nepodarilo vybudovať dve ďalšie banky.

Najväčšia výhra je výhra nad vlastným egom

S novými kolegami z Creditanstalt sme si, samozrejme, nesadli. Prečo samozrejme? Lebo sme boli v podstate konkurenti – oni z jednej banky, ja z druhej. Po rozhodnutí akcionárov sme sa ocitli v akejsi reality šou. Museli sme si sadnúť za jeden stôl, zatvorili za nami dvere a my sme sa mali naučiť spolu fungovať. Bolo to ťažké duševné cvičenie. Štyri rôzne povahy, štyri silné ambície, štyri veľmi silné egá. Úspech mohla zaručiť len dohoda, a my sme to vedeli. Preto sme sa dohodli. Pravdaže, nie tak rýchlo, ako rýchlo sa to číta. Veľa a dlho sme diskutovali a nastali aj veľmi dramatické situácie, v ktorých sa nešetrilo emóciami. Napokon sme urobili to najpotrebnejšie a zároveň najťažšie – potlačili sme naše egá a pred ostatnými sme priznali nielen svoje silné stránky, ale aj tie slabé. Svoje silné stránky vysype každý manažér z rukáva, no keď ide o jeho slabé stránky, je k sebe veľmi ústretový a milosrdný! Bol to očistec a možno ešte o čosi viac než očistec. Napokon sme však boli schopní podať si ruky a pozerať si pritom do očí, čo je veľmi dôležité v práci aj v súkromí. Podali sme si ruky a povedali: tak, toto sú pravidlá, podľa ktorých budeme odteraz fungovať.

Aj sme fungovali. Na čom sme sa dohodli, to platilo. Žiaľ, mnohých – pre obe strany kľúčových – ľudí sme museli prepustiť. Túto časť tvrdej hry sme napokon zverili nezávislému rozhodovaciemu centru, ktoré posúdilo kvality ľudí z oboch táborov a navrhlo, kto má zostať a kto odísť. Nebolo to ľahké, ale zaviazali sme sa, že rozhodnutie nezávislých odborníkov budeme akceptovať. Niekedy ostal „môj“ človek, inokedy „ich“. A stalo sa aj to, že sme na danú pozíciu museli akceptovať niekoho úplne nového. Neboli sme však v pozícii Pontského Piláta, ktorý si nad osudom umučeného Krista umyl ruky. My sme mali obrovskú zodpovednosť za to, aby tí, ktorí zostali, boli naozaj prínosom pre novovzniknutú banku. S tými, ktorí museli odísť, sme sa usilovali zaobchádzať slušne, no ak si niekto myslí, že jestvuje absolútna spravodlivosť, rád ho vyvediem z omylu: absolútna spravodlivosť nejestvuje. Veď už len to, že ľudí, ktorí sa na svojich pozíciách osvedčili, išli nanovo testovať, a oni mali iba jednu jedinú šancu, aby svoju kompetentnosť dokázali, nebolo celkom spravodlivé. Bol to tenký ľad a my sme ich na ten tenký ľad poslali.

Nie každá kapitola tejto knihy má také výrazné poučenie ako táto, preto ho zdôrazním. Akokoľvek tvrdo zabuchnuté dvere netreba vnímať ako celoživotnú krivdu, ale ako príležitosť uvidieť, že ďalšie dvere sa otvárajú. Úspešní môžeme byť len vtedy, ak nájdeme odvahu do nich vstúpiť.

 Kapitola | 1

VŠETKÝM VEĽKÝM VECIAM PREDCHÁDZA CHAOS

[Jakub Křivan]

Jedného dňa som prestal chodiť na hodiny fyziky. Rodičia boli prekvapení – nevedeli si predstaviť, že by som mohol byť záškolák. Mal som len dvanásť rokov a v hlave chaos. Považoval som sa za nezaujímavého a priemerného, navyše si učiteľka fyziky na mňa zasadla, a tak som bol z toho všetkého deprimovaný. Myslel som si, že by som mal vedieť, čo chcem a kam mám smerovať, no ja som to nevedel. A do toho tá fyzika! Prestal som teda chodiť na hodiny a radšej som sa nad sebou intenzívne zamýšľal.

Veľa času som trávil so starými rodičmi aj s prastarou mamou, ktorú som volal omama. Bola to sudetská Nemka a rozprávala sa so mnou len po nemecky. Už ako trojči štvorročný som mal slušnú nemčinu a návštevu Viedne som považoval za normálnu vec. Myslím si, že aj vďaka cestám do Rakúska som sa rozhodol, že budem chodiť do školy práve vo Viedni.

Časté cestovanie a zmena škôl však nepriali školským kamarátstvam. Neprekážalo mi to, lebo som mal seba a svoje myšlienky. Ak prišiel problém, sadol som si a analyzoval som ho. Pravdaže, na úrovni aktuálneho veku. Na základe svojej detskej analýzy som prišiel na to, že svet je veľký a ponúka neobmedzené možnosti. A že záleží len na mne, čo si z tých možností vyberiem.

Keď na sebe pracujete, vráti sa vám to

Nepredstavujte si, že môj duchovný rast sa dial pokojne a plynulo. Bol to skôr uragán. Taký, čo mnohé zničí, veľa poškodí a len niečo nechá neporušené. No napokon vždy prehrmí. Problém bol v tom, že v mojom prípade sa uragán často vracal. Hľadal som sa ešte ako osemnásťročný, čo bolo asi prirodzené, no ja som mal pocit, že zlyhávam a že už by som mal vedieť, čo vlastne v živote chcem. Z dnešného pohľadu mi je jasné, že som bol na seba až priveľmi tvrdý. Ľudia nezlyhávajú len preto, že chyba je v nich, ale aj preto, že zlyhanie je súčasťou cesty k úspechu. Dnes to viem, no vtedy som o tom ani netušil.

Napokon som sa v chaose nových myšlienok a situácií naučil orientovať a uvedomil som si, že keď človek na sebe pracuje, v nejakej forme sa mu to vráti. Každý z nás má iný „spúšťač“ pracovitosti. Mojím spúšťačom je nedôvera tých, na ktorých mi záleží. Keď som prešiel od kanoistiky k basketbalu, jedna veľmi blízka osoba mi povedala, že pre mňa je už na basketbal neskoro. Navyše nemám talent. Fajn, to mi ako motivácia stačilo. Začal som sa basketbalu intenzívne venovať a stále som sa v ňom zlepšoval. Dodnes sa snažím zlepšovať a byť lepším človekom.

Zlepšovať sa môžete v každom smere

Nebolo pre mňa vôbec príjemné ocitnúť sa sám v cudzej škole, v cudzom meste, v cudzej krajine. Dal som si záväzok, že budem na sebe veľmi tvrdo pracovať. A že každý deň urobím niečo, čo ma vytiahne z bezpečia a pohodlia už zažitého. Postupne som zistil, že napríklad strach je len ilúzia. Keď som to pochopil, začalo sa mi dariť. Zlepšil som sa v každom smere, no najlepšie sa to dalo merať v športe. Vďaka disciplíne a vytrvalosti som sa dostal pomerne ďaleko, lebo práve tieto dve vlastnosti som cieľavedome skvalitňoval.

V podstate je to jednoduché. Keď budete každé ráno robiť nejakú činnosť, po roku zistíte, že progres je obrovský. Ibaže sa nesmiete s výsledkom uspokojiť a na mesiac si dať pauzu, pretože po mesiaci budete začínať znova od nuly. Ale ak sa tak stane, nesmie vás to odradiť. Každý z nás si v živote niečo vytrpí a záleží len na nás, či z bolesti vznikne disciplína, alebo sebaľútosť.

Keď si niečo zoberiem do hlavy, nevzdám sa, kým sa mi to nepodarí. Každý si môže, samozrejme, nájsť vlastný spôsob. Mojím spôsobom bolo a zostalo, že počúvam svoj vnútorný hlas. Je silný a presvedčivý, a v zásade mi radí robiť pravý opak toho, čo mi odporúčajú iní. U každého to môže byť inak, no základ zostáva – vnútorný hlas treba počúvať. Problém spočíva v tom, že ľudia sa nechávajú zaťahovať do chaosu informácií, pocitov aj skutkov vonkajšieho sveta. Mnohí sa starajú o iných miesto toho, aby sa starali o seba. Ako príklad opäť použijem šport.

V basketbale som sa zlepšoval, pretože som sa sústreďoval na hodnotenie vlastnej hry, nie hry spoluhráčov. Úspešnosť basketbalu sa síce meria počtom úspešných hodov, ale keď viete, že ste zo seba vydali maximum, potom máte voči sebe aj spoluhráčom čisté svedomie. Išli ste na hranicu svojich možností a viac ste pre zápas a tím urobiť nemohli.

Každý zápas si vizualizujem pred ním aj po ňom. Vnútorným zrakom vidím, čo som mal urobiť a neurobil som, aj čo som mal urobiť a urobil som. Zasa som o kúsok ďalej, pretože v ďalšom zápase sa v herných situáciách zorientujem rýchlejšie a správnejšie.

Úspešní športovci aj podnikatelia sú neraz tvrdohlaví. Nepovažujem ich tvrdohlavosť za brzdu, skôr naopak. Okolie zvyčajne vidí len barana, ktorý chce hlavou preraziť múr. Ľudia prevracajú oči a krútia hlavou, no potom ten tvrdohlavec prerazí múr a všetko je zrazu inak. Už nie je baran, už je úspešný a uznávaný odborník. Aj ja som taký baran. Možno mi všetko vždy nevyjde, ako mi už aj viackrát nevyšlo, no nepovažujem to za prehru. Je to len ďalšia lekcia, ktorá ma posúva ďalej.

Robte najmä to, do čoho sa vám nechce, čoho sa obávate

Keď som mal asi dvadsaťjeden rokov (a vyzeral na osemnásť), mal som v Prahe prezentáciu pre 400 ľudí. Pri predstave, že mám vyjsť pred tú masu a prezentovať niečo, k čomu som vtedy ešte ani nemal vzťah, ma oblieval pot. Čo prezentácia, to prepotený oblek. Ale nevzdával som sa. Analyzoval som svoje prezentácie a s každou ďalšou som sa usiloval byť lepší. To, že sa mi zlepšovať darilo, mi hovorila spätná väzba od publika.

No aj tak som nebol veľmi spokojný so svojím životom. Keby sa ma vtedy niekto opýtal, či som šťastný, odpovedal by som, že nie. Stále znova a znova som sám seba podroboval analýze a stále znova mi vychádzalo, že k spokojnosti, ktorá môže byť predsieňou k šťastiu, ma neprivedie nik iný, len ja sám. Musel som vyskúšať veľa nových vecí, musel som veľakrát padnúť, kým som zistil, kde je moje miesto v živote, v čom som dobrý, kam patrím a čo ma robí šťastným.

Premôcť svoju lenivosť je ľahšie povedať než naozaj urobiť. Keď sa človek cíti bezpečne a spokojne, čo sú dve veci, na ktorých lipne, tak načo zmenu? Aj tak som si povedal, že každý deň urobím niečo, čo ma prinúti premôcť seba samého. Tak sa mi podarilo vyliečiť aj svoj strach z tmy: hocikedy v noci som sa zdvihol a išiel som do pivnice, v ktorej bola absolútna tma. Vošiel som a prechádzal som sa po celej miestnosti, aby som si dokázal, že tma sama osebe neubližuje. Strach som cítil v srdci, pľúcach aj žalúdku. Bolo mi na omdletie, ale tma mi neurobila vôbec nič. Ani prvý, ani desiaty raz.

Koniec ukážky