Mojej mame, ktorá sa veľmi bála, ale pustila ma. Táni, ktorá ma prijala.

Text © 2018 by Carlos Arturo Sotelo Zumarán

Photos © 2018 by Carlos Arturo Sotelo Zumarán

Design © 2018 by Zuzana Chmelová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6214-0

Rok 1984 bol zvláštnym rokom. Možno Orwell už vedel, aký bude, keď doň umiestnil dej svojho románu, ja som však nevedel nič o tom, čo ma čaká.

Carlos Arturo Sotelo Zumarán je moje meno. Pochádzam z Limy v Peru. Mám osemnásť rokov, meriam asi stošesťdesiat centimetrov, vážim ani nie šesťdesiat kilogramov a vyzerám na trinásť rokov. Cítim sa odvážne a dospelo. Stojím na letisku v Lime a idem do Československa, do Európy, za železnú oponu, ale to ma vôbec netrápi.

Na jednej strane sú obrovské lietadlá. Na druhej strane moja plačúca rodina. Aj ja plačem. Rozlúčim sa a otočím. Kráčam k pasovej kontrole a rezonuje vo mne známa hudba a známe slová:

„Vydávať sa za poznaním tajomných nových svetov, hľadať nové formy života a nové civilizácie. Odvážne sa púšťať tam, kam sa dosiaľ človek nevydal…“

V utorok 22. augusta 1984 ráno pristálo naše lietadlo v Prahe. Cesta z Peru trvala viac ako tridsaťšesť hodín a bol som poriadne unavený, ale aj plný očakávania a veľmi som sa tešil. Bol som v Európe. JA som bol v Európe. Carlos, ty si to dokázal, opakoval som si. Carlos, ty si v Európe. Nemohol som tomu stále uveriť. Pred tridsiatimi rokmi sa cestovalo inak ako v súčasnosti.

Letenky boli veľmi drahé a lietadlá mali väčšinou kratší dolet. Letenku som mal cez sovietsky Aeroflot, lebo bola najlacnejšia. Lietadlá boli zvyčajne o dosť menšie ako tie, čo lietajú cez oceán teraz. Cestoval som z Limy do Havany a z Havany do mesta Shannon v Írsku, kde sa vtedy zastavovali skoro všetky lietadlá na ceste z Európy do Ameriky. Na každom letisku sme museli čakať, kým pripravovali lietadlá na „dlhé“ lety. Zo Shannonu som letel do Moskvy, kde som spal v hoteli na letisku. Z Moskvy som konečne šťastne doletel do Prahy.

Na cestu som si zobral knihu. Akú? Teraz si nepamätám. Možno mi to napadne neskôr. Odkedy som nastúpil do lietadla, všetko som spisoval: ako vyzeralo lietadlo, čo sme mali v lietadle na obed, do akých nádob sme dostali jedlo, aké obchody boli na letiskách, kde sme mali zastávky. Chcel som, aby moja rodina bola informovaná o všetkom, čo som videl, a tak som stále písal a písal. Môj prvý list bol dlhý a v Peru mal obrovskú čítanosť. Moja mama ho ukazovala každému a moja rodina doteraz rozpráva obľúbené pasáže.

Z Peru som cestoval spolu s Arturom, druhým peruánskym študentom, ktorý dostal štipendium. Na československom veľvyslanectve v Lime nám povedali, že na letisku v Prahe nás bude niekto čakať, ale pre istotu nám dali adresu a telefónne číslo do úradu, ktorý mal na starosti zahraničných študentov. Na letisku nikto nečakal. Arturo vedel trochu po nemecky, a keď sme sa presvedčili, že ozaj po nás nikto neprišiel, išiel na informácie a ukázal list s telefónom a adresou úradu. Slečna na informáciách telefonovala a povedali jej, že máme ísť taxíkom na „kolej Kajetánka“. Slečna napísala adresu na papier a podala nám ho.

Pred letiskom stáli taxíky. Chvíľu som k nim tlačil a chvíľu ťahal kufor, o ktorom som si myslel, že je väčší ako ja. Pred tridsiatimi rokmi boli kufre často nemotorné, môj mal kolieska, ale nebol dobre vyvážený a často padal doprava. Navyše som bol vtedy maličký a tento kufor bol pre mňa neprimerane veľký. Taxikár nás ochotne zobral na „kolej“.

Celou cestou som mal oči nalepené na sklo a obdivoval, čo sa dialo na ulici. Prvýkrát v živote som videl električky, veľa parkov, všetci ľudia boli „bledí“, bol to iný svet. Keď sme prišli ku „koleji“ a vystupovali, taxikár chcel, aby sme zaplatili. Ukazoval nám cenu v dolároch. Povedali sme, že taxík zaplatí pán z úradu. To sme mu nemali urobiť. Ja som čakal pri aute a počúval, ako taxikár nadáva po česky, a Arturo utekal hľadať toho pána. Nebolo to pekné privítanie, ale nedal som si pokaziť zážitok. Bol som v Európe!

Na „koleji Kajetánka“ sme išli spolu s jedným starým pánom do kancelárie. Kancelária bola jednoduchá, všade boli zakladače. Na stole ležali naše doklady, vedľa zoznam štipendistov. K našim menám napísal dátum príchodu. Dal nám kľúče od izby a povedal nám, ako sa do nej dostaneme. Potom vypočítal, koľko máme dostať, a dal nám naše prvé československé koruny. Mne povedal, že na druhý deň ráno pocestujem do Bratislavy. Mal som ísť na raňajky o 6.45 a o 7.30 som mal čakať pred „kolejou“. Arturo zostal študovať v českej časti republiky.

Ubytovali sme sa na izbe, zase som musel ťahať a tlačiť svoj kufor, a aby to nebolo jednoduché, aj ho nosiť po schodoch. Na internáte bývali českí študenti. Spýtali sme sa ich, koľko je hodín, a nastavili sme si hodinky. Keďže bolo ešte skoro, chceli sme ísť do mesta. Vysvetlili nám cestu a povedali nám, že si máme predtým kúpiť lístky v trafike a označiť ich v autobuse. Postupovali sme presne podľa návodu. Išli sme do trafiky a kúpili si lístky aj mapu mesta. Každý lístok stál jednu korunu. Na konci lístka bola vytlačená mriežka trikrát tri a v každom štvorčeku bolo jedno číslo od jeden do deväť. V autobuse sme strčili lístok do malého červeného prístroja, potiahli hlavičku k sebe a paráda, prístroj spravil štyri diery na číslach lístka. Arturov lístok mal diery na tých istých číslach ako môj. Naše lístky boli označené. Škoda, že som si ten lístok nenechal. Bol to prvý československý predmet, ktorý som vlastnil. Bol som prekvapený, že lístky nám nikto nekontroloval.

Prechádzali sme sa po Prahe a zrazu sme si uvedomili, že už je viac ako osem hodín večer a ešte je svetlo. Lima je blízko rovníka a deň tam po celý rok trvá približne rovnako, a to dvanásť hodín. Tu aj dni boli iné!

Na druhý deň ráno sme išli na raňajky a potom som čakal vonku s kufrom. Rozlúčil som sa s Arturom. Naša spoločná cesta sa tu skončila a potom som ho skoro rok nevidel.

Na „Hlavní nádraží“ sme išli autobusom. Skupinu nových študentov viedol český pracovník ministerstva. Naša skupina bola veľká, lebo s nami cestovali asi tridsiati vietnamskí študenti. Ja som bol na konci skupiny, stále s veľkým kufrom, s ktorým som statočne bojoval. Prišli sme do obrovskej haly „Hlavního nádraží“. Bola to stará budova s veľkými oknami. Všade naokolo sa ponáhľali ľudia, niektorí utekali k svojim vlakom. Dostali sme lístky s miestenkami a išli na nástupištia. Vlaky prichádzali a odchádzali. Pišťali, keď brzdili. Náš vlak prišiel ako strela. Spolu s pracovníkom ministerstva sme hľadali naše kupé.

V mojom kupé cestovala aj veľmi pekná študentka z Indie. Dali sme si kufre do horných políc a boli pripravení na cestu.

Táto cesta bola mojou prvou cestou vlakom v živote. Smerom do Bratislavy som celý čas pozeral cez okno. Videl som kopce a popri ceste neprestajne peknú zelenú prírodu. Lima je na púšti a o parky aj malé predzáhradky pred domami sa treba starať, inak ani burina neprežije. A toto bola taká bohatá krajina, že mala „parky“ aj popri cestách. Super!

Dorazili sme napoludnie. Čakala nás učiteľka Maja a skupina študentov z rôznych krajín sveta. Ukazovali na nás a mávali rukami. Videl som ich cez okno, spojil som malíček s prstenníkom a ukazovák s prostredníkom, že ich pozdravím, ale ovládol som sa a radšej sa len usmieval.

Medzi študentmi bol jeden starší študent z Peru, ktorý sa predstavil ako Leonidas, ale všetci ho volali Perko. Neskôr som sa dozvedel, že meno Perko dostal od študenta z Bolívie, ktorý sa volal Fernando, a keď sa učili zdrobneniny mien, Perko mu začal hovoriť Ferko. Keďže Fernando nevedel, ako používať zdrobneninu pre meno Leonidas, vytvoril vlastnú zdrobneninu pre Peruánca, a tak vzniklo Perko. Perko zostal jedným z mojich najlepších kamarátov dodnes.

Spolu s učiteľkou Majou, Perkom a ďalšími zahraničnými študentmi, ktorí nás prišli privítať, sme nastúpili do električky. Konečne som mal pomoc so svojím kufrom. Viem si predstaviť, aké to muselo byť predstavenie pre domácich, keď do električky nastúpilo asi päťdesiat mladých ľudí všetkých farieb. Mali sme približne medzi osemnástimi až dvadsiatimi piatimi rokmi. Väčšinou sme boli prvýkrát ďaleko od domova, a ak všetci mali také otvorené oči a ústa ako ja, muselo to byť pekné divadlo.

Vystúpili sme z električky a zase sme chvíľu ťahali a chvíľu tlačili svoje kufre okolo Justičného paláca k nášmu novému domovu: Útvar pre jazykovú a odbornú prípravu Univerzity Komenského (UJOP UK) na Šoltésovej ulici. My sme to volali jednoducho „Šoltésová“. Dnes tam sídli Pedagogická fakulta UK.

Na internáte sme čakali v rade pred jednou kanceláriou, kde nám dali kľúče od izby aj lístky na raňajky, obedy a večere. Spolu s učiteľkou som išiel do skladu, kde som vyfasoval posteľnú bielizeň. Neskôr sme išli do mojej izby a tu učiteľka vytiahla paplón, ktorý bol pod váľandou. Fíha! Doma som ešte nikdy nevidel otváraciu posteľ. Paplón? Ani s tým som sa predtým nestretol, u nás sme mali hrubé deky. Potom nám ukázala, ako navliecť paplón: otočíš návlečku, dáš ruky dovnútra, chytíš rohy návlečky, potom rohy paplóna, povieš zaklínadlo, celé to otočíš a… máš to. Ja som tu bol len druhý deň, ale videl som už toľko nových vecí. Keď učiteľka odišla, pomaly som otvoril posteľ a opatrne som pozrel dovnútra. Našťastie, nebolo tam nič nebezpečné.

Učiteľka mi tiež povedala, kedy sú raňajky, obed a večera, a vysvetlila, kde je jedáleň. Zostal som sám na izbe, rozmýšľal som a tešil sa. Bol som v Československu, pripravený študovať, a keďže som dostal štipendium určené pre celú svoju krajinu, bol som presvedčený, že musím byť jedným z najlepších študentov. Všetko sa menilo tak rýchlo! Nedávno som ešte študoval v Lime na vysokej škole, a teraz som sa ocitol tisíce kilometrov od domova na internáte plnom zahraničných študentov.

Neskôr som sa dozvedel, že sme v karanténe a nemôžeme opustiť budovu, kým nebudeme mať výsledky lekárskej prehliadky. Na druhý deň sme išli do univerzitnej nemocnice do Ústavu pre cudzokrajné choroby na lekársku prehliadku. Súčasťou vyšetrenia bola aj procedúra na určenie, či nemáme intestinálne živočíchy. Dostali sme špajdľu s vatou, ktorou sme si mali potrieť okolie konečníka a dať ju naspäť do obalu. Keďže jazyková bariéra bola veľká a niektorých požiadavka prekvapila, stali sa úsmevné príhody od zlomených špajdlí až po prípad študenta, ktorý to všetko ignoroval a paličku vrátil nepoužitú. Na druhé ráno prišla sestrička a prikázala mu dať dole pyžamo. Aby nepochybil druhýkrát, procedúru vykonala sama.

Po pár dňoch nám prišli výsledky. Niektorí dostali potrebné tabletky, a keďže nikto nemal vážne infekčné choroby, mohli sme začať chodiť von.

V prvé dni ma najviac zaujalo to, že som nevidel žobrákov. V Lime žije veľa chudobných ľudí a bezdomovcov. Niečo o socializme som už predtým čítal a pomyslel som si: Existujú krajiny ako táto, kde všetci ľudia majú čo jesť a kde bývať. A tešil som sa – možno raz moja krajina bude na tom rovnako.

Mesto sa mi zdalo čisté, ľudia tichší, na uliciach nebol taký chaos ako v Lime. Mňa však najviac trápilo, prečo sa všetci tak na seba podobajú, že bolo ťažké ich rozoznať. Netrénovaný mozog automaticky priradí vlastnosti archetypu všetkým ľuďom skupiny. Keď som prišiel do Československa, videl som, že všetci sú blonďaví. Nie, nemyslel som si, že sú blonďaví, ja som ich tak videl.

Keď som sa raz rozprával so starším študentom a on povedal o nejakom Slovákovi, že je čierny, ja som sa zasmial a odpovedal som, že veď všetci sú blonďaví. Povedal mi: „Dobre sa pozeraj, ten má tmavé vlasy, aj ten a ten.“ Až vtedy som si uvedomil, že si nie sú takí podobní, a začal som registrovať rozdiely. Keď som sa po rokoch vrátil do Peru, Peruánci sa mi začali navzájom na seba veľmi podobať.

Štipendium

Raz večer počas leta 1978 prišiel môj otec z roboty, porozprával sa s mamou a nás deti zavolali do jedálne. Sadli sme si k stolu: môj o dva roky starší brat Julio César, o rok mladší brat Jorge Alberto a ja. Naša sestra Katia bola ešte malá. My chlapci sme mali vymeniť školu.

„Pôjdete do štátnej školy,“ povedala mama. „Je pre nás veľmi ťažké platiť súkromnú školu všetkým trom,“ pokračovala. Sestra mohla zostať v súkromnej škole, keďže bola dievča. Dievčatá sú u nás viac chránené než chlapci a súkromné školy sú všeobecne bezpečnejšie. My sme, pravda, dávno vedeli, že naši majú s platením školného problémy.

Pre Peruáncov je vzdelanie detí veľmi dôležitou otázkou, lebo často už základná škola určí budúci príjem a sociálne postavenie osoby. Rozdiely v platoch medzi vysokoškolsky vzdelanými ľuďmi a ľuďmi so základným vzdelaním sú priepastné. Na vysokej škole študuje len málo mladých ľudí. Šanca dostať sa na najlepšie univerzity sa zvyšuje s kvalitou a výškou ceny dokončenej strednej školy. Preto sú rodiny ochotné venovať podstatnú časť rodinného rozpočtu školám. Viem, aké ťažké rozhodnutie to muselo byť pre mojich rodičov.

V Peru sa chodí do školy len jedenásť rokov: šesť rokov je základná škola a päť rokov stredná. Stredná škola je vždy gymnázium, neexistujú teda špecializované stredné školy ako učňovky alebo priemyslovky. Mať problémy s platením školného znamenalo pre nás znášať aj určitý spôsob ponižovania. Pamätám si, že niekedy neplatičov nepustili do školy, inokedy nás po prvej prestávke zavolali z triedy a museli sme čakať do konca vyučovania vonku na školskom dvore. Dávali nám odkazy pre rodičov a celá škola sa dozvedela, kto mešká so školným.

<<Bol to ťažký nátlak na rodiny.>>

Tieto problémy sme začali mať, odkedy sme sa presťahovali. Od môjho narodenia, až kým som nemal desať rokov, sme bývali v dome spolu s babkou a dedom z maminej strany. Neplatili sme nájomné a varilo sa spoločne. Sestra môjho otca, ktorá bývala s dedom a babkou z otcovej strany, postavila dom v bohatej časti Limy a uvoľnila ten, v ktorom dovtedy bývali s našimi starými rodičmi. Dom bol v chudobnej časti Limy a platil sa malý nájom. My sme sa doň presťahovali. Po viac ako dvanástich rokoch manželstva mojich rodičov naša rodina bývala sama.

Mestská štvrť, kam sme sa presťahovali, bola jednou z najstarších častí Limy. Domy boli poschodové, z nepálenej hliny, dvere drevené a ťažké, na oknách železné mreže. Väčšinu domov na našej ulici tvorili dvory, ktoré mali spoločné sprchy, záchody a umývadlá. Na dvore boli desiatky malých bytov. Štandardné obydlie malo jednu malú obývačku s veľkým stolom pri stene, za ňou spálňu s dvoma poschodovými posteľami, kde niekedy spali dvaja ľudia na každej posteli. Nasledoval otvorený dvor, kde sa varilo a vešala sa bielizeň. Toto všetko mohlo mať dvadsať štvorcových metrov.

Náš dom bol iný. Mohol mať dvesto alebo aj viac rokov, samostatný vstup a bol veľký, ale ako všetky ostatné domy sa počas zemetrasenia, čo je v Lime často, celý triasol a všade padal prach. My sme sa vtedy veľmi báli a utekali von. Bál som sa ešte viac, keď som pri jednom z najsilnejších zemetrasení v Peru videl, ako sa kamarátov dom, pár desiatok metrov od nášho, rozpadol celý.

V tejto štvrti sme neboli celkom noví. Roky sme tam chodievali navštevovať starých rodičov a hrávali sme sa vonku s našimi bratancami a kamarátmi.

Volali nás milionári. Mali sme jeden z najväčších domov na ulici, náš otec mal auto a pravidelný príjem. Teda sme museli byť milionári. Pri tomto si spomínam na príhodu, ktorá sa stala v dome mojich bratancov. Ich otec podnikal a začalo sa mu dariť. My sme tam trávili víkendy a cez leto viac dní. V jednu noc, keď sme všetci spali, ukradli oblečenie, ktoré bolo zavesené na terase. Zlodeji sa vyznali. Ukradli všetko značkové oblečenie mojich bratancov, ale na streche zostali bratove aj moje rifle a tričká. Brat mi povedal: „Neviem, či sa mám z toho tešiť, alebo nie.“

<<Bohatstvo je veľmi relatívna veličina.>>

No a my milionári, odkedy sme začali bývať sami a museli sme platiť všetky náklady našej domácnosti, sme mali finančné problémy. Toto bol dôvod rozhovoru s rodičmi v jedálni. Bolo už rozhodnuté. Dedo všetko vybavil. Boli sme zapísaní do štátnej školy „Alfonso Ugarte“.

Naša nová škola bola veľká stredná škola, aké sa v Peru stavali začiatkom šesťdesiatych rokov. Pamätám si na prvý deň, keď som do nej prišiel. Cez veľkú železnú bránu som vstúpil na betónový dvor. Spolu so mnou išli stovky žiakov. Školu tvorili dlhé tehlové budovy, v každej šestnásť tried: osem na prízemí a rovnako na prvom poschodí. Medzi budovami boli dvory, kde sme sa mohli hrať.

Prvý deň sme išli všetci na hlavný dvor, zaspievali sme hymnu, vypočuli si omšu, riaditeľ niečo rozprával. Po hodine odišli ostatní do svojich tried a my prváci sme tam zostali. Potom hlavný dozorca – oficiálne zodpovedný za uplatňovanie noriem a poriadku na škole – čítal naše mená. V každej triede bolo obrovské množstvo žiakov. Išiel som do štvrtej triedy D. So svojím priezviskom Sotelo som bol podľa abecedy číslo päťdesiatštyri. V tom roku nás bolo v triede možno aj šesťdesiat.

Učitelia si nepamätali naše mená a často, keď sme mali odpovedať, nás volali podľa poradových čísiel v zozname.

V takejto škole bolo veľa chudobných detí, pričom mnohé z nich nemali záujem sa učiť. Učitelia mali problém s rešpektom a ani im veľmi nezáležalo na tom, aby nás niečo naučili, veď boli zle platení. Ja som donedávna študoval na súkromnej škole a teraz som videl toto. Bol som zmätený. Rozdiel medzi úrovňou súkromných a štátnych škôl bol obrovský.

Začiatky boli ťažké, ale zvykol som si. Päť rokov som chodil do takejto školy a vždy som bol najlepší v triede. V poslednom ročníku som sa rozhodol študovať stavebné inžinierstvo ako traja mamini súrodenci. Na dobré vysoké školy prijmú menej ako desať percent uchádzačov. Ako ostatní mladí ľudia, ktorí chcú študovať na univerzite, som sa pripravoval v špeciálnom súkromnom inštitúte. Od polovice piateho ročníka som doň začal popoludní chodiť na prípravu. Vtedy som zistil, ako málo viem v porovnaní s rovesníkmi zo súkromných škôl. Na inštitúte boli žiaci rozdelení podľa vedomostí. Bola tam veľmi súťaživá atmosféra, aby slabší žiaci nespomaľovali najlepších. Cieľ bol jasný: dostať sa na univerzitu.

V prvý deň sme všetci písali vstupnú písomku. Na druhý deň, keď sme prišli do inštitútu, sme našli vyvesené zoznamy študentov rozdelených podľa tried. Do prvej triedy išli tí, čo vedeli najviac, potom druhí najlepší, a tak ďalej postupne do dvanástich tried. Ja som na začiatku podľa vstupného testu išiel do štvrtej triedy. Bol som sklamaný. Myslel som si, že som dobrý.

<<Takto to nemohlo zostať.>>

Po mesiaci boli skúšky z toho, čo sme sa tam naučili, a prešiel som do prvej triedy. Veľmi často, keď učiteľ začal preberať tému, pre mňa bola nová, ale pre ostatných to bolo opakovanie. Musel som sa učiť oveľa viac ako druhí. Neskôr, keď sme sa trochu spoznali, zistil som, že okrem mňa bol v prvej triede len jeden študent, ktorý tiež chodil do štátnej školy.

Toto je dôvod, prečo sa každá rodina snaží dať deti do čo najlepšej školy. No moji rodičia si to v tom čase dovoliť nemohli. V inštitúte, kde som sa pripravoval na prijímačky na vysokú školu, som mal vyučovanie každý deň po škole. Do školy som chodil od 8.00 do 13.00, potom som rýchlo išiel na obed a od 14.30 do 18.30 do inštitútu. Tento inštitút bol jeden z najlepších na prípravu na univerzity technického smeru. Učili sme sa matematiku, fyziku, chémiu a logické myslenie. Jedna časť testov na prijímačky obsahuje otázky podobné tým, čo sa používajú pri IQ testoch.

Po skončení strednej školy som ešte dva mesiace chodil na intenzívny kurz do toho istého inštitútu a doma som sa učil spolu s bratom a bratancom, ktorí sa tiež pripravovali. Predpokladám, že som sa učil najmenej dvanásť hodín denne, a to sedem alebo osem mesiacov. Prihlásil som sa na dve najlepšie univerzity v Peru na technické odbory: UNI (Národná univerzita inžinierstva) a PUCP (Pontifikálna a katolícka univerzita Peru). Na konci februára boli prijímačky. Prišli tam tisíce ľudí z celého Peru. Pri vstupe do areálu univerzity skontrolovali preukazy, ktoré sme dostali pri prihlasovaní. Museli sme mať aj druhý doklad, aby na skúšku nešiel niekto za nás. Cez areál univerzity nás navigovali ľudia, ktorí robili dozor. Všetky triedy boli plné. Bolo tam cítiť napätie.

Prijali ma na obidve univerzity. Bolo to veľké víťazstvo. Prijímačky sú u nás dvakrát do roka a mladí sa niekedy pripravujú niekoľko rokov, aby boli prijatí na najťažšie odbory, ako je napríklad lekárstvo alebo tieto technické smery.

Prijatie na univerzitu v Peru je radostná udalosť a dôvod na veľkú oslavu. Prišla celá rodina a veľa známych. V Peru existuje tradícia, že chlapci sa po prijatí na univerzitu ostrihajú dohola. V Peru nie je bežné stretnúť takto ostrihaných ľudí. Keď niekoho takého vidíte, je buď cachimbo [:kačimbo:], čiže prijatý na vysokú školu, alebo vojak na základnej vojenskej službe. Každý si musí dať oholiť hlavu, lebo keby to nespravil, v prvý deň v škole by sa o to postarali spolužiaci. Často prvé ostrihanie urobí matka alebo otec. Okrem toho je to zvyčajne prvá verejná opica nového vysokoškolského študenta.

<<Po siedmich mesiacoch učenia som si ju aj zaslúžil.>>

Na univerzitu som sa dostal, keď som mal sedemnásť rokov. Z dvoch univerzít, kam som bol prijatý, som si vybral UNI. Táto štátna univerzita bola zadarmo a predtým do nej chodili matkini súrodenci. Chcel som byť ako oni. Začal som chodiť do školy, ale na univerzite boli stále problémy. Raz štrajkovali učitelia, inokedy študenti, a raz, keď sme boli v jedálni, prišli ľudia v kapucniach a začali nám rozprávať o marxizme, ozbrojenom boji a revolúcii. Potom od nás pýtali dobrovoľné príspevky. Práve zo študentov a z učiteľov štátnych univerzít vznikli prvé bunky novej teroristickej organizácie „Sendero Luminoso“, teda Svetlý chodník, ktorá skoro dve desaťročia ovplyvňovala život miliónov Peruáncov a je zodpovedná za veľkú diaspóru mojich rovesníkov. Kvôli takýmto problémom je v Peru bežné, že štúdium na štátnych univerzitách trvá viac ako štandardných päť rokov.

Koniec ukážky