Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Text © 2018 by Ing. Vladimír Marko, CSc.

Poetry p. 61 © 1897 by Ronald Ross

Poetry translation © 2018 by Jana Báliková

Illustrations © Shutterstock/Isifa

Graphic design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Autor textu Ing. Vladimír Marko, CSc.

Autor básne s. 61 Ronald Ross

Báseň preložila Jana Báliková

Manažérka vydania Irena Repášová

Redakčná úprava Zora Špačková

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2018

ako svoju 5 479. publikáciu

Prvé vydanie

Sadzba, zalomenie do strán a návrh obálky Juraj Šramko

Ilustrácie Shutterstock/Isifa

Tlač NIKARA, Krupina

ISBN 978-80-551-6110-5

POĎAKOVANIE

Moja vďaka patrí nasledujúcim odborníčkam a odborníkovi, ktorí boli ochotní prečítať si niektoré časti rukopisu, odborne ich zhodnotiť a podeliť sa so mnou o cenné pripomienky k nim. Sú to

doc. MUDr. Viera Kořínková, CSc.,

doc. MUDr. Katarína Rašlová, CSc.,

doc. RNDr. Katarína Mikušová, PhD.,

MUDr. Danica Caisová,

MUDr. Dušan Krkoška, PhD.

PREDSLOV

Pred chvíľou som si otvoril našu domácu lekárničku. Napočítal som v nej 36 rôznych liekov. A to sa s manželkou považujeme za zdravých ľudí. Pred sto rokmi by sme v nej mali maximálne fľaštičky s aspirínom a chinínom. Dnes si len veľmi ťažko môžeme predstaviť, že na začiatku 20. storočia nepoznali ľudia penicilín, inzulín ani vitamín C. A už vôbec nie antikoncepčnú tabletku či lieky proti psychickým poruchám. Nepoznali vlastne veľkú väčšinu liekov, ktoré dnes považujeme za samozrejmú súčasť nášho života. Takú samozrejmú, že ich prítomnosť si častokrát vôbec neuvedomujeme. A pritom, keby nebolo liekov, väčšina z nás by nebola na svete a nemohla by čítať túto knihu. Naši rodičia či prarodičia by veľmi pravdepodobne zomreli na niektoré zo smrteľných ochorení, ktoré trápili ľudstvo od nepamäti.

Lieky, tak ako ich poznáme dnes, majú skutočne len veľmi krátku históriu. Oficiálna medicína ich až do 19. storočia v podstate nepotrebovala. Dlhé storočia, už od staroveku, bola choroba stavom spôsobeným nerovnováhou štyroch základných telesných tekutín. Boli to: krv, flegma, žltá žlč a čierna žlč. Úlohou lekárov bolo dostať tieto tekutiny do rovnováhy. Púšťalo sa krvou, prikladali sa pijavice, podávali preháňadlá, klystír či látky vyvolávajúce vracanie. Francúzsky kráľ Ľudovít XIII. dostal v priebehu jedného roka 212 klystírov, dal si vyvolať 215 vracaní a štyridsaťsedemkrát mu pustili žilou. Jeho syn a následník Ľudovít XIV. si vraj užil klystír viac ako dvestotisíckrát, niekedy si dožičil až štyri denne. Situáciu v oficiálnej medicíne výstižne stvárnil francúzsky dramatik J. B. Moliere v jednej zo svojich hier: „Doktori vedia hovoriť po latinsky a ovládajú všetky prastaré grécke názvy chorôb… O tom, ako by ich mali liečiť, nemajú ani potuchy.“ Tí, ktorí boli odkázaní na pomoc takejto medicíny, mali jednoducho smolu. Keď George Washington v roku 1799 ochorel a sťažoval sa na bolesť v krku, privolané lekárske kapacity robili všetko, čo im ich vedomosti umožňovali. Vyvolávali mu pľuzgiere a púšťali krvou. Prišiel o takmer dva a pol litra krvi. Napriek tomu, či možno práve preto, George Washington po desiatich hodinách zomrel.

Obyčajní ľudia to mali o niečo jednoduchšie. Spoliehali sa na pomoc neoficiálnej medicíny, ktorú najčastejšie praktizovali jednoduché ženy. Tie vôbec nezaujímalo oficiálne učenie o telesných tekutinách. O to viac si všímali veci okolo seba. Poznali vlastnosti rôznych rastlín a využívali ich pri liečbe chorôb, hoci riskovali, že ich upália na hranici. Niektoré z ich liečebných metód sa využívajú dodnes. Príkladom rozdielu medzi oficiálnou a neoficiálnou medicínou je prístup k liečbe skorbutu v 18. storočí. Skorbut, ako vieme, je choroba spôsobená nedostatkom vitamínu C. Oficiálna medicína tých čias však hovorila, že ho spôsobuje ochorenie čiernej žlče, ktorú považovali za suchú a studenú. Bolo ho preto treba liečiť niečím vlhkým a teplým. Napríklad vývarom z jačmeňa. Rozhodne však nie citrusovými plodmi, pretože tie sú predsa tiež studené. Pani Mitchellová z Hasfieldu v Gluocersterskom vojvodstve, ktorá o žlči nič nevedela, radila liečiť skorbut zmesou liečivých bylín, vína a pomarančovej šťavy. V tejto knihe sú príbehy z histórie desiatich liekov – antikoncepčná tabletka, aspirín, chinín, chlórpromazín, inzulín, penicilín, Prozac, vakcíny, Viagra a vitamín C –, ktorých objav výrazne ovplyvnil ľudstvo. Ich výber je čisto subjektívny. Zámerom autora nebolo opísať lieky ako také, ale predovšetkým zmapovať cestu, ktorá viedla k ich objaveniu. Cestu často tŕnistú, ale o to dobrodružnejšiu. A zároveň zaznamenať okolnosti spojené s ich ďalším životom. Kniha je aj o ľuďoch, ktorí si túto cestu vybrali. Väčšina z nich – až na niekoľkých šarlatánov – to robila z hlbokej potreby pomáhať. A tiež z presvedčenia, že to, čo robia, robia správne. Aj keď niektoré z ich liečebných postupov sú z dnešného pohľadu pomerne drsné.

Ešte pár slov k terminológii. Slovo liek používam v tom najširšom slova zmysle, pričom si uvedomujem, že ho možno chápať vo viacerých významových rovinách. Do prvej patria antikoncepčná tabletka a vakcína. Hoci sa pomenúvajú v jednotnom čísle, vo svojom názve zahrnujú celú skupinu liekov (podobne ako napríklad antibiotikum). Potom sú tu chinín, chlórpromazín, inzulín, penicilín a tak trochu aj vitamín C. Podľa správnej nomenklatúry tieto látky nie sú lieky, ale liečivá, t. j. tie zložky liekov, ktoré určujú ich liečebný účinok. Do tretej skupiny patria Prozac (názov registrovaný spoločnosťou Eli Lilly and Company) a Viagra (názov registrovaný spoločnosťou Pfizer, Inc.). To sú, z užšieho pohľadu, jediné lieky z celého zoznamu, ako ich definuje Zákon o liekoch a zdravotníckych pomôckach č. 362/2011 Z. z.: „Liek je liečivo alebo zmes liečiv a pomocných látok upravených technologickým procesom do liekovej formy a určených na ochranu pred chorobami, na diagnostiku chorôb, liečenie chorôb alebo na ovplyvňovanie fyziologických funkcií.“ No a nakoniec je tu aspirín, ktorý by sa mal uvádzať ako Aspirin, čo je názov registrovaný spoločnosťou Bayer AG. Jeho názov však natoľko zľudovel, že väčšina ľudí ho pozná ako aspirín.

1
ASPIRÍN

PROLÓG

Takou dlhou a bohatou históriou, akú má aspirín, sa nemôže pochváliť žiaden iný liek. Jeho dejiny sa začínajú kedysi v dávnoveku, v čase, keď ľudia spoznávali liečivé účinky vŕbovej kôry – akéhosi prírodného predchodcu aspirínu. Kôra z vŕby bola súčasťou staroegyptskej, antickej aj stredovekej medicíny a prvá vedecká zmienka o jej účinku pochádza ešte z polovice 18. storočia.

Od prvého uvedenia Aspirinu ako farmaceutického prípravku uplynulo už 119 rokov. A aj dnes, po toľkých rokoch, je len málo domácností, ktorých lekárnička neobsahuje malé biele tabletky s kyselinou acetylsalicylovou. A je ťažké si predstaviť, že takéto malé čudo môže pomôcť pri bolestiach, vysokej teplote a migréne, pri predchádzaní srdcového infarktu, náhlej cievnej mozgovej príhody a trombózy žíl, a možno aj pri liečbe niektorých druhov rakoviny.

V príbehoch z histórie aspirínu sa stretneme so zvedavým vikárom, neuznaným židovským vynálezcom, jedným z prvých veľkých „kapitánov priemyslu“, ale aj so špiónom, nevšedne vynaliezavými marketérmi a, samozrejme, s mnohými zanietenými chemikmi a lekármi. Dejiny aspirínu sa zároveň odohrávajú na pozadí dejín celého farmaceutického priemyslu. Môžeme tak sledovať jeho vývoj od nenápadných začiatkov na konci 19. storočia ako akéhosi prívesku chémie farbív. A vlastne až po jeho dnešné postavenie ako jedného z najväčších a najvýkonnejších odvetví priemyslu s ročným obratom takmer trilión dolárov.

Dlhá história aspirínu spôsobila aj menší zmätok v názvosloví. V niektorých krajinách, napríklad v Nemecku, je pomenovanie Aspirin registrované ako ochranná známka s prísne stanoveným pravopisom. Vo väčšine krajín to však neplatí a názov aspirín sa v bežnom neoficiálnom vyjadrovaní používa pod tzv. generickým názvom a píše sa s malým začiatočným písmenom. V príbehoch o Aspirine-aspiríne ho budeme uvádzať prevažne v tejto poslovenčenej podobe.

PRÍBEH PRVÝ
O zvedavom reverendovi a o vŕbovej kôre

Chipping Norton je neveľké idylické mestečko v Oxfordskom grófstve, ležiace približne 30 kilometrov severozápadne od Oxfordu. Pri poslednom sčítaní v roku 2011 malo presne 6337 obyvateľov. Pýši sa Kostolom Panny Márie z 15. storočia a tiež najstarším golfovým ihriskom v celom grófstve. V nedávnej minulosti v ňom sídlilo nahrávacie štúdio, ktoré využívali aj také legendy, ako Status Quo, Duran Duran alebo Alison Moyet. No a to je v skratke asi tak všetko, čo sa dá o tomto mestečku povedať. Pre naše rozprávanie je dôležité dodať, že Chipping Norton je nielen idylické, ale aj zdravé mesto. Až deväť z desiatich jeho obyvateľov je podľa nedávneho prieskumu spokojných so svojím zdravím.

Presuňme sa o dvestošesťdesiat rokov naspäť. Ak by sa podobný prieskum robil v polovici 18. storočia, teda v období, v ktorom sa odohráva náš prvý príbeh, výsledok by bol s veľkou pravdepodobnosťou úplne opačný. Nejakým tým ochorením trpel v tom čase prakticky každý. Vlhkosť, nedostatočná hygiena a podvýživa boli podhubím vzniku väčšiny chorôb. Príčiny ochorení boli neznáme a liečebné postupy zostávali na úrovni stredoveku. Existovali v podstate len dva lekárske zásahy – podávanie preháňadiel a púšťanie žilou. A tak hlavný rozdiel medzi liečením lekárom a samoliečbou bol v tom, že tá prvá možnosť bola podstatne drahšia.

V čase nášho rozprávania nebol úplne zdravý ani reverend Edward Stone. V roku 1758, keď sa s ním stretávame, mal 56 rokov. To bol v 18. storočí u muža vysoký vek. Žil sám na okraji mesta a jeho vcelku slušné živobytie mu zabezpečovalo postavenie kaplána neďaleko od Chipping Nortonu. A ako prakticky každý starší človek aj on trpel reumatizmom.

Reumatické bolesti mu však nebránili v pravidelných prechádzkach popri malom potoku tečúcom cez Chipping Norton. Obecná rada tam dala vysadiť vŕbovú aleju, ktorá svojím tieňom Edwardovi Stoneovi spríjemňovala prechádzky. Jedného dňa nevdojak odlúpil kúsok vŕbovej kôry a vložil si ju do úst. Okamžite ho prekvapila prenikavo horká chuť. Pripomínala chuť kôry chinínovníka, ktorú dobre poznal, keďže bola v tom čase jediným (a účinným) prostriedkom na liečbu veľmi častého ochorenia známeho ako zimnica. Príčinou zimnice bola malária, čo sa však v 18. storočí ešte nevedelo. Reverendovi Stoneovi okamžite napadla možnosť použiť na liečbu zimnice namiesto drahej kôry chinínovníka kôru z vŕby. Jeho myšlienka mala navyše aj vedecké zdôvodnenie. V druhej polovici 18. storočia prevládala predstava, že podobné patrí k podobnému. Každá choroba sa má preto liečiť prostriedkom, ktorý sa v niečom podobá prejavom choroby samotnej. A tak sa na liečbu modrín používali tmavomodré kvety kosatca, žltačka sa liečila žltými kvetmi zlatobyľu a pľúcne choroby pľúcnikom lekárskym, ktorého listy majú tvar pľúc.

Princípom podobné lieči podobné sa dá vysvetliť aj stáročia trvajúce používanie rozomletého rohu z nosorožca na zvyšovanie mužskej potencie (podobnosť určite netreba opisovať). Zaujímavé je, že kým všetky ďalšie liečebné postupy založené na tomto princípe dávno zanikli, nosorožce sa zabíjajú aj v čase Viagry.

Vráťme sa k vŕbovej kôre a k myšlienke reverenda Stonea. Keďže zimnica vzniká z mokra a chladu, jej liečba môže byť úspešná liekom, ktorý sa vyskytuje na mokrých a chladných miestach. A sme pri vŕbe. Jej kôrou sa začína história aspirínu.

Ak by ste sa niekedy odvážili ochutnať kúsok vŕbovej kôry, tak ako kedysi Edward Stone, aj vy by ste pocítili jej výraznú, intenzívnu horko-trpkú chuť. No a spolu s tou chuťou by sa vám dostalo do organizmu malé (veľmi malé) množstvo salicínu. Jeho názov vznikol z latinského názvu vŕby – salix. Salicín sa v tele následne rozloží, čím vznikne kyselina salicylová. A presne rovnaká kyselina salicylová vznikne vo vašom organizme, keď prehltnete malú bielu tabletku aspirínu. Vŕbová kôra a aspirín majú teda rovnakú účinnú látku, ktorá znižuje teplotu, tlmí bolesť a je zodpovedná aj za všetky ďalšie liečivé účinky.

Podobný pokus s vŕbovou kôrou urobili kedysi dávno naši predkovia. A urobili to preto, lebo ich prežitie záviselo od poznania a využitia všetkého, čo sa okolo nich nachádzalo. Takže je veľmi pravdepodobné, že poznali nielen chuť vŕbovej kôry, ale aj jej liečivé účinky. Vŕbová kôra teda patrí k najstarším prírodným liečivým prostriedkom.

Prvá písomná zmienka, z ktorej sa dá usudzovať, že autor poznal liečivé účinky vŕbovej kôry, je stará takmer 3600 rokov. Nachádza sa na starobylom egyptskom papyruse známom ako Ebersov papyrus. Pochádza z obdobia okolo roku 1550 pred naším letopočtom, niektoré jeho časti však zaznamenávajú vedomosti aj z podstatne staršieho obdobia. Svojím rozsahom – je to 20 metrov dlhý a 30 centimetrov vysoký zvitok popísaný natesno z obidvoch strán – je najcennejším zdrojom informácií o staroegyptskej medicíne a zdravovede. Obsahuje aj približne 700 rôznych magických formulácií a liečivých prostriedkov. Súčasťou 160 z nich sú rôzne rastliny, ako ďatle, figy, hrozno, granátové jablká, a tiež rôzne druhy korenia, ako koriander, rasca, fenikel, mäta alebo tymián. A je medzi nimi aj vŕba – jej účinky sú opísané na troch rôznych miestach.

Vŕbovú kôru a prípravky z nej môžeme následne vystopovať aj v ďalšej histórii. Hippokrates, najznámejší lekár staroveku, známy tiež ako „Otec medicíny“, odporúčal vŕbovú kôru ako prostriedok proti pôrodným bolestiam a pri znižovaní horúčky. To bolo už v 5. storočí pred naším letopočtom. Približne o 500 rokov neskôr uviedol terapeutické možnosti vŕbovej kôry vo svojom 37-zväzkovom diele aj Plínius Starší. A o ďalších 130 rokov odporúčal vŕbu ako účinný prostriedok na liečbu bolesti aj Claudius Galénos. Keďže bol lekárom gladiátorov, s liečbou bolesti mal bohaté skúsenosti.

Vŕbová kôra nie je jediným zdrojom salicínu v prírode. Obsahuje ho viacero rastlín, medzi nimi aj rastlina s krásnym menom túžobník brestový (po latinsky Filipendula ulmaria, v staršom názvosloví Spirea ulmaria – tento názov si treba zapamätať).

Liečivé využitie vŕbovej kôry a iných prírodných zdrojov salicínu sa vynájdením aspirínu zďaleka neskončilo. Sušenú vŕbovú kôru či túžobník nájdeme v lekárňach dodnes – často sú propagované ako prírodný aspirín.

Kurióznym prípadom ako ľudové liečiteľstvo vedelo využiť liečivé vlastnosti prírodných zdrojov, je príklad Jupikov. Je to skupina Eskimákov žijúcich na západnej Aljaške a vo východnej Sibíri. Tí poznali a využívali liečivé účinky castorea – čo je mazľavý výlučok, ktorým si bobry (po latinsky Castor) značkujú svoje teritóriá. Jupikovia caposlovenčenej podobestoreum sušili a používali ako liek proti bolesti. Modernými analytickými metódami sa neskôr zistilo, že castoreum obsahuje vysoký obsah salicínu – ako výsledok ohlodávania vŕbovej kôry bobrami pri stavbe ich priehrad. Inak castoreum je surovina, ktorá sa cení dodnes. Vďaka svojej animálnej vôni je vyhľadávanou súčasťou parfumov. Aj u výrobcov najznámejších značiek.

Koniec ukážky