Text © 2018 by Oľga Feldeková

Photos © 2018 by Ivona Orešková

Design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6153-2

Keď moji priatelia vyslovia slovo Orava, hneď sa obracajú na mňa. Alebo keď sa obracajú na mňa, vzápätí im prichádza na jazyk slovo Orava.

To ma teší. Orava je krásne slovo, ktoré používajú rôzne národy. Napríklad Fíni tak volajú vevericu. Slovenskí jazykovedci nachádzajú jeho pôvod v slove arva, ktorým vraj už starí Kelti pomenúvali bystro tečúcu vodu. No možností je viac. Veď ozvenu toho keltského slova počuť aj v slove riava. A vari nie aj v slove vrava? Rozdiel je len v tom, že vrava vychádza z ľudských úst, zatiaľ čo orava je vrava vody.

Nečudo teda, že je to aj meno vraviacej rieky. Meno rieky Orava. A tým činom sa to stalo aj menom slovenského kraja, ktorým tá rieka preteká. Menom mojej rodnej Oravy.

No aby som bola presná – Oravy sú vlastne dve. Horná a Dolná.

Na hranici medzi Hornou a Dolnou Oravou stojí Oravský hrad, ktorý počas svojej histórie patril rôznym majiteľom, medzi nimi aj palatínovi Thurzovi. Slovo palatín malo vtedy podobný význam, ako má dnes slovo námestník. Palatín Thurzo bol druhý najmocnejší muž v Uhorsku. Prvý po kráľovi.

Z Dolnej Oravy pochádzal najznámejší slovenský básnik Hviezdoslav, ktorému vrava Oravy navrávala veľké eposy. Ja však pochádzam z Hornej Oravy – z kráľovského mestečka Tvrdošín, pri ktorom sa do rieky Oravy vlieva riečka Oravica. A od tej riečky Oravice som sa naučila rozprávať minútové romány.

OCKO PARAŠUTISTA

Môj otec pracoval, a teda aj musel bývať v Bratislave. Volal tam bývať aj mamu, prehováral ju už od svadby, aby tam šla bývať s ním, no mama bola učiteľka a ktosi jej narozprával, že v Bratislave sú veľmi zlé deti, takže nechcela o presťahovaní do Bratislavy ani počuť. A tak takmer celý svoj manželský život šťastne žili osve. Otec v Bratislave, mama na Orave. Z Bratislavy domov na Oravu prichádzal otec iba na návštevu. Dva razy pri takej návšteve splodil aj nový život. Teda mňa a môjho mladšieho brata.

Keď som bola staršia, vedela som si už zapamätať, že v Bratislave otec pracuje ako komerčný právnik. No keď som bola mladšia a keď sa ma kamarátky vypytovali, čo môj ocko v Bratislave robí, musela som si vymýšľať.

Jeden z najsilnejších zážitkov môjho detstva bol, keď slávnostne spúšťali Oravskú priehradu, vzdialenú od nášho mestečka päť kilometrov. Vtedy som videla prvý raz v živote parašutistický zoskok. Povrávalo sa, že lietadlo priletelo až z Bratislavy. Bola som vtedy presvedčená, že každý, kto žije v Bratislave, môže byť parašutista. Vtedy som kamarátkam povedala, že aj môj ocko je parašutista, ibaže skáče do inej priehrady.

Uverili mi. A možno to aj bola pravda.

ODKEDY SÚ KALAMIT Y?

Nedávno mi priateľka dala hádanku:

„Ktorí Slováci sú najmenší?“

A keď som neuhádla, dozvedela som sa odpoveď:

„Cestári. Pretože keď napadnú dva centimetre snehu, už ich na ceste nevidno.“

Nuž, neviem, čo na tú hádanku vravia cestári – ale kedysi, keď som bola v detskom veku ja, myslela som si, že najmenší Slováci sme my, deti. A bolo nás na ceste vidieť, nech napadlo snehu hocikoľko.

Na Orave vtedy sneh v zime padal vo dne v noci. Hovorilo sa tomu „sneží“. Nikdy som nepočula, že by to niekto nazval kalamitou – asi preto, lebo vtedy sa ešte nepoužívalo toľko cudzích slov.

Keď sme ráno chceli otvoriť okná, aby sme mohli vyvetrať, museli sme najprv sneh zvonka okolo okien odhrabať. Naša mama na vetraní trvala. Tvrdila, že čerstvý vzduch sa rýchlejšie zohreje.

Mala aj iné zaujímavé nápady. Spomedzi všetkých rozkoší pokladala za najväčšiu rozkoš lyžovačku. Keď sa teplota ustálila na mínus dvadsať, poobliekala ma, pripla mi lyže s papučkovým viazaním a vyhnala ma na kopec za domom, ktorému sme hovorili Pietrž. Lyžovala som sa so zamrznutými slzami. Slzy mi tiekli z očí asi preto, lebo mama mi zakaždým zabudla dať rukavičky. Možné však je aj to, že som nijaké nemala. Keď som sa vrátila domov (mame sa zdalo, že som bola vonku krátko), hnala som sa k peci ohriať si ruky. Vždy mi pritom zašlo za nechty a kričala som od bolesti na celý dom. Vtedy ma mama vyviedla pred dvere a trela mi ruky snehom. Bolesť prešla a lyžovačka sa na druhý deň zopakovala – aj s novými slzami.

No napriek slzám to bolo krásne – a zdalo sa mi to normálne. Keď bolo na Orave mínus pätnásť stupňov, potešili sme sa, že sa konečne oteplilo.

Odvtedy sa všeličo zmenilo. Nebýva už mínus dvadsať, snehu už nenapadne až po okná a dopočula som sa, že na oravských kopcoch dokonca už vyrábajú umelý sneh. A keď napadne dva centimetre toho normálneho, hovorí sa tomu „snehová kalamita“.

VYHLÁSENÁ ZA NESÚCU

Šport je krásny, aj keď športovec raz víťazí, raz prehráva. V každom ľudskom živote, aj v nešportovom, to chodí rovnako. Len športovci to majú na dennom poriadku, a tak sa s tým vedia lepšie vyrovnať. Športovci hádžu víťazstvá aj prehry za hlavu. Nešportovci sa po výhrach opíjajú do nemoty a z prehier sa liečia na psychiatrii.

Kedysi som aj ja bola športovkyňa. Zúčastnila som sa napríklad na školských pretekoch v behu na lyžiach. Mama mi natrela lyže sviečkou, aby sa mi lepšie šmýkalo a aby som prišla do cieľa prvá. Šmýkalo sa mi bezchybne, horšie bolo, že mi nefungovalo viazanie. Po niekoľkých metroch sa mi zakaždým odoplo. Poctivo som si ho vždy zapínala, zatiaľ čo okolo mňa sa hnali súperi s dobrým viazaním – až napokon som to zapínanie vzdala, prehodila som si lyže cez plece a brodila som sa v hlbokom snehu do cieľa.

V cieli boli už len usporiadatelia a moja mama. Tá jediná mi zatlieskala. Teplý čaj, ktorý tam čakal každého pretekára, bol už vypitý. Ráno na druhý deň bol v škole na nástenke vyvesený zoznam pretekárov. Vedľa každého mena napísali, na akom mieste dobehol. Moje meno bolo posledné a vedľa neho slovo „diskvalifikovaná“.

Zmocnilo sa ma vzrušenie. To slovo nemal vedľa mena nikto okrem mňa. Horko-ťažko som si ho zapamätala. Doma sme mali knihu viazanú v zelenom plátne so zlatou razbou. Volala sa Slovník cudzích slov – v ňom som si to slovo vyhľadala. Bolo pri ňom napísané: Diskvalifikovaný(á) – vyhlásený(á) za nesúceho.

„Hurá,“ vykríkla som. „Niesla som do cieľa lyže, bola som teda nesúca. Odmena ma určite neminie.“

Poobede bolo v škole slávnostné vyhlásenie víťazov. Odovzdávali diplomy a sladkosti. Mne nedali nič.

Ľudia sú nespravodliví, pomyslela som si. Veď som sa usilovala, niesla som lyže na pleci, aj v knihe o tom píšu, a nedostala som ani keksík.

Ale napokon som to vzala z tej lepšej stránky. Nik iný nemal vedľa svojho mena to krásne a záhadné slovo. Aspoň na nástenke neboli rozhodcovia malicherní. Tešilo ma, že som bola práve ja spomedzi všetkých jedna-jedinká diskvalifikovaná.

BOLA SOM ŠKORICA

Hovorí sa, že niet malých úloh, sú len malí herci. Ale nielen herci – každý človek má občas šancu overiť si, či je to naozaj tak. Mala som ju aj ja. A dokonca ako herečka.

Zamladi som v mestečku, kde som žila, vstúpila do amatérskeho divadelného krúžku Stachanovec. Založil ho jeden iniciatívny mládenec a aj sám napísal divadelnú hru. Neviem, o čom bola, lebo mne a ešte niekoľkým hercom nedovolil zúčastňovať sa na skúškach – vraj javisko je malé, nuž aby sme si na ňom zbytočne nezavadzali. Vedela som len, že hrám škoricu a dajú ma do vareného vína.

Tesne pred predstavením mi obliekli hnedé tepláky, tvár a ruky mi natreli čímsi hnedým, čo veľmi svrbelo, na javisko postavili veľký hrniec vyrobený z kartónových škatúľ a hodili ma doň. Prihodili ku mne aj hluchonemého liliputána a ešte jedného chlapca zo základnej školy – to sú vraj klinčeky.

Len čo sa roztiahla opona, začali nás dvaja kuchári miešať veľkými varechami. Darmo sme si zakrývali hlavy rukami, tĺkli nás tými varechami nemilosrdne hlava-nehlava, no nesmeli sme ani kýchnuť, ani zakašlať, aby sme nepokazili predstavenie. Vzala som si ten zákaz k srdcu a ani som nemukla, veď mi bolo jasné, že škorica nekašle ani nekýcha – no jednoduché to nebolo, pretože jednému klinčeku, tomu liliputánovi, prikázal režisér ešte aj fajčiť, aby vznikol dojem, že sa z hrnca parí.

Na ukláňaní sme sa nezúčastnili. Z hrnca sme sa sami štverať nesmeli, aby sme ho nezničili – krúžok Stachanovec ho potreboval na ďalšie reprízy. Ani by som sa nedokázala vyštverať – klinčeky mi sedeli celý čas na nohách a mala som ich stŕpnuté ešte hodinu po predstavení. Nuž len málokto z nášho mestečka vedel, že v tom predstavení hrám.

Nie je to teda vždy tak, ako sa hovorí. Väčšinou to býva presne naopak. Sú aj malé úlohy, z ktorých veľkú neurobí ani ten najväčší herec, čo by sa potrhal. Navyše väčšina z nás sú iba malí herci, čo celý život musia hrať len tie malé úlohy. Ale čo už. Napokon – mama vedela, že tú škoricu hrám ja. A povedala, že som bola skvelá.

O SNEŽIENKACH

Škrie vás, že aj keď robíte navlas to isté, čo robia iní ľudia, vzbudíte tým oveľa menej pozornosti? Že okolo iných ľudí je ustavične plno ruchu, každého zaujíma, čo vedia, čo jedia, čo stavajú, s kým spávajú, zatiaľ čo po vašich príhodách neštekne ani pes? Čo je na vine? Nuž, možno nie je na vine nič iné – iba snežienky.

Chodila som do piatej triedy, mala som okolo desať rokov, a za domácu úlohu sme dostali napísať životopis. Nevedela som, ako má taký životopis vyzerať, zrejme som nedávala pozor, keď nám to pani učiteľka vysvetľovala. Domnievala som sa, že by som svoj životopis nemala napísať halabala a že by mal byť poetický. Začala som vetou: „Narodila som sa v marci, na Kvetnú nedeľu, o druhej hodine popoludní, bol teplý jarný deň a zo zeme vykukovali prvé snežienky.“

Keď som svoj životopis víťazoslávne odovzdala pani učiteľke, už nad prvou vetou krútila hlavou a prečítala ju nahlas celej triede, aby všetci videli, ako životopis nemá vyzerať. Pri slove „snežienky“ sa nahlas rozosmiala.

Keď sa moja mama v ten deň vrátila domov zo školy, vravela, že jej kolegyňa čítala môj životopis aj v zborovni a aj tam sa na snežienkach všetci dobre zasmiali. Mama mi dohovárala, prečo som sa jej nespýtala, ako sa taký životopis píše. Vôbec som nechápala, čo im na tých snežienkach prekáža. Bola som presvedčená, že mi ich iba závidia. Ale, žiaľ, dosiahli svoje. Už vtedy som si povedala: Dobre, keď ste takí, odteraz si dám na vás a na snežienky pozor. A dávam si ho dodnes. Môžem písať aj o láske a o jari – dávam si pozor, aby som ani náhodou nespomenula snežienky.

A možno práve teraz robím chybu. Už sa mi nestáva, aby moje písomné práce niekto čítal nahlas pred celou triedou a potom ešte raz v zborovni. Možno sa mýlim, ak si myslím, že slovu „snežienky“ sa treba vyhýbať. V novinách práve dnes píšu o speváčke, ktorá je oveľa úspešnejšia, odkedy si dala umelecké meno. Aké umelecké meno? Meno Snežienka.

ORAVA A SENNÁ NÁDCHA

Slovo dovolenka má pre mňa od detstva zvláštnu príchuť. Zaslúžilo sa o to vybudovanie Oravskej priehrady, a moja mama okrem iných dobrých vlastností (bola nesmierne pohostinná a obetavá) mala ešte aj tú, že rada plávala, a teda nekonečne milovala nielen Oravu, ale aj Oravskú priehradu. Všade ju propagovala. Vychvaľovala leto na Orave a koho stretla mimo Oravy, každého tam pozývala na dovolenku, samozrejme, k nám.

Aj keď iba časť pozvaných zobrala pozvanie vážne, dom šiel v lete prasknúť. Hostia potom Oravu propagovali ďalej, takže mama nafukovala z roka na rok čoraz viac nafukovačiek a rozkladala ich každý večer na dlážke po celom dome. Veľmi často sa stávalo, že v deň príchodu hostí bolo krásne počasie, hostia vyšli večer do záhrady, obdivovali hviezdy a mama im prízvukovala: „Dýchajte zhlboka, taký vzduch doma nemáte!“

Zvyčajne potom hneď na druhý deň ráno začalo pršať. A ako to už na Orave býva, keď začne pršať, len tak neprestane. Nebo je beznádejne zatiahnuté a visia z neho tenké vodné špagátiky. Prší pokojne, milo, ale stále.

Môj otec pracoval v Bratislave a v lete prichádzal na Oravu na trojtýždňovú dovolenku. Nemával, chudák, v preplnenom dome zvlášť dobrú náladu. Bol to človek s dokonalým sluchom a krásnym hlasom. Hrával na klavíri a rád spieval. No počas letnej dovolenky si začal pospevovať, až keď sa dovolenka blížila ku koncu.

Mamu trápievalo, že otec je bez nálady, a nahovárala ho, aby šiel aspoň na ryby. Otec však nikdy nebol rybár, tento šport ho nezaujímal a pochybujem, že videl niekedy zblízka udicu. Po takomto návrhu začal môj mierumilovný otec na mamu kričať – a vedela som, že sa priblížila hodina jeho odchodu.

Keď som sa vydávala, môj otec už nežil, vnúčat sa nedožil. Ale bol tu teraz môj muž a naše deti a dejiny sa opakovali: Každé letné prázdniny sme trávili na Orave. Keď sme vyrážali autom z Bratislavy – ešte sme spievali. Spievať začínal vždy môj muž – ja a deti sme sa s nadšením pridávali. Vznikol z toho dokonca rituál – v Trenčíne sme vždy spievali Na trenčianskom moste fialôčka rastie, v Žiline Ta dolu po Váhu, pod Strečnom však môj muž už iba zarecitoval Tam okolo Strečna – a za Strečnom sa odmlčal – za Kraľovanmi, po vstupe do oravského kaňonu, som si baladu Orava, Orava, aká si boľavá ticho pospevovala už iba sama.

Mama, ktorá otca prežila, nás vítala s nadšením a volala:

„Konečne ste dorazili aj vy! Už sú tu okrem vás všetci!“

Keď začala tých všetkých vyratúvať, môj muž sa vytratil a objednal si izbu v hoteli, sto metrov od môjho rodného domu. Na druhý deň začalo pršať.

Ale na budúci rok sa to zopakovalo – vlaňajšie rozladenie bolo zabudnuté a aj môj muž sa naučil netúžiť po nijakom inom letovisku, aj on si Oravu obľúbil. Za tie roky sme sa iba zo dva razy odvážili namiesto na Orave dovolenkovať pri mori. No zakaždým to v nás zanechalo pocit viny, pretože moju mamu to vždy hlboko urazilo…

Bolo to už dávno. Ani moja mama už nežije. Zas je tu leto, ale nechystáme sa nikam. Sedím doma a triedim staré fotografie. Pozrime sa, a čo je toto? Moja mama v mladom veku, v plavkách, pri vode, okolo nej usmievaví mladí muži, takisto v plavkách – a na fotografii je napísané: Liečim si sennú nádchu pri Čiernom mori.

A tu pri Jadranskom. A tu pri Baltickom.

Čo sa skrýva za týmito informáciami? Zaujímavá senná nádcha to musela byť. Keď si ju mama liečila pri mori, Orava jej nechýbala.

Koniec ukážky